КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8315/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року місто Київ

справа № 756/8239/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Яценко Н.О., повний текст рішення складено 24 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь:

13576,12 грн. - 3% річних за період з 16 квітня 2015 року по 16 березня 2019 року;

47834,16 грн. - інфляційні втрати за період з травня 2015 року по січень 2019 року включно;

судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2816 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 4554,46 грн., моральну шкоду в розмірі 30000 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

Вказувала, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року змінено в частині стягнення моральної шкоди, збільшено її суму до 70000 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Зазначала, що на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який знаходиться на виконанні в Оболонському РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві.

Посилалася на те, що на момент звернення з вказаним позовом до суду відповідачем рішення суду не виконано, а тому відповідно до положень cт.625 ЦК України відповідач повинен відшкодувати їй три відсотки річних та інфляційні втрати.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 115541,46 грн., що підтверджується рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 15 квітня 2015 року.

Посилалась на те, що з огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України.

Зазначала, що в описовій частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції наводить перелік тяжких обставин для відповідача, але при цьому жодним чином не згадує, що останній зробив її інвалідом на все життя, про біль та страждання, які вона відчуває, а також яку кількість операцій їй ще необхідно пройти.

Вказувала, що суд увійшов в положення відповідача та проігнорував її стан та те, що більше трьох років відповідач не сплачував навіть той мінімум, який присудили попередні суди на відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди.

Посилалась на те, що в судових засіданнях 06 та 19 лютого 2020 року її представник - адвокат Тарасов О.Д., заявляв, що нові докази щодо стану здоров`я відповідача, подані представником відповідача з порушенням ЦПК України щодо строків та порядку їх подачі, але суд проігнорував вимоги ЦПК України та заперечення її представника і долучив ці докази до матеріалів справи та врахував їх в описовій частині оскаржуваного рішення.

19 червня 2020 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував на те, що ОСОБА_2 жодним чином не ухилявся від виконання рішення суду та мав намір виплатити ОСОБА_1 суму матеріальної та моральної шкоди. Зазначав, що спірні правовідносини виникли на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, а тому вони не можуть мати характер договірних зобов`язань та до них не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 45541,46 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 08 липня 2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року змінено в частині стягнення моральної шкоди, збільшено її суму до 70000 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вищевказаного рішення Жовтневим районнимсудом міста Запоріжжя 08 травня 2015 року було видано виконавчий лист, який 29 травня 2015 року пред`явлено на виконання до Відділу ДВС Оболонського РУЮ у місті Києві.

З копії матеріалів виконавчого провадження №47913019 вбачається, що постановою державного виконавця Відділу ДВС Оболонського РУЮ у місті Києві Шевченко О.Д. від 23 червня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №331/3747/14-ц.

Постановою заступника начальника Відділу Оболонського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від Манасерян А.А. 17 квітня 2019 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №331/3747/14-ц, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя, з посиланням на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-15704ск15 зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року до закінчення касаційного провадження.

15 травня 2019 року заступником начальника Відділу Оболонського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Маначерян А.А. винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №47913019.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала, що рішення суду відповідачем у добровільному порядку не виконано, а відтак посилаючись на ст.625 ЦК України просила стягнути з останнього 3% річних за період з 16 квітня 2015 року по 16 березня 2019 року та інфляційні витрати за період з травня 2015 року по січень 2019 року включно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, станом на дату звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, мав грошове зобов`язання перед позивачем на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, які набрали законної сили 16 квітня 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 4554,46 грн. та моральної шкоди в розмірі 70000 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки наявність судових рішень про задоволення вимог кредитора, які не виконані боржником в повному обсязі, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2019 року ОСОБА_2 сплатив кошти на виконання судових рішень та 09 грудня 2019 року заступником начальника Відділу Оболонського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Манасерян А.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 47913019.

У відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу представник відповідача вказував на те, що позивач при подачі позовної заяви порушила трирічний строк, у межах якого вона могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а тому просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за весь час прострочення з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явила позов засобами поштового зв`язку 19 червня 2018 року, про що свідчить відтиск штампу відділення Укрпошти.

У заяві про збільшення позовних вимог позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь:

13576,12 грн. - 3% річних за період з 16 квітня 2015 року по 16 березня 2019 року;

47834,16 грн. - інфляційні витрати за період з травня 2015 року по січень 2019 року включно.

Оскільки, позов було пред`явлено 19 червня 2018 року, а відтак позивач у межах трирічного строку, які передували подачі позову має право на стягнення 3% річних, а саме, починаючи з 19 червня 2015 року по 16 березня 2019 року.

Право вимоги про стягнення інфляційних втрат за червень 2015 року виникло з 19 липня 2015 року, а відтак інфляційні втрати розраховуються з червня 2015 року по січень 2019 року включно.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою:RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних в розмірі 12972,25 грн. за період з 19 червня 2015 року по 16 березня 2019 року.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q/ DM, де S- сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 45557,82 грн. за період з липня 2015 року по січень 2019 року.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача за період з 16 квітня 2015 року по 18 червня 2015 року 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності .

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.14 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Посилання представника відповідача на те, що ст.625 ЦК України не може застосовуватися до зобов`язань відповідача перед позивачами, яке виникло за судовим рішенням колегія суддів відхиляє, оскільки невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просила нарахувати інфляційні втрати та 3% річних, є не зобов`язанням за договорами, а трансформованим з цих договорів зобов`язанням, встановленим рішеннями Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2014 року та Апеляційного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, які були виконані 07 грудня 2019 року.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 2816 грн.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: угоду (договір) про надання правничої допомоги №06/03/18 від 10 червня 2018 року; акт №1 від 12 червня 2018 року сдачі-приймання виконаних робіт за угодою (договором) про надання правничої допомоги №06/03/18 від 10 червня 2018 року з описом робіт; квитанцію про оплату послуг адвоката на суму 2816 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 4363,50 грн. (понесені ОСОБА_1 при сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції, витрат за надання правової допомоги) пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 3% річних у розмірі 12972 грн. 25 коп., інфляційні втрати у розмірі 45557 грн. 82 коп. та судові витрати у розмірі 4363грн. 50 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: