Провадження №2/760/2019/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Усатової І.А,

при секретарі Омелько Г.Т.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати за нею право власності на 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м., в тому числі жилою - 42,00 кв. м., яка належала на праві власності померлій, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що є співвласницею квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з 3-х кімнат, загальною площею 57,40 кв. м., в тому числі жилою 42,00 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1997 року, власниками вищезазначеної квартири були: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях, тобто кожному належала 1/7 частка зазначеної квартири.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона не мала спадкоємців, спадкова справа згідно наданого витягу зі Спадкового реєстру № 56308737 від 27.05.2019 у зв`язку з її смертю не заводилась. Таким чином, спадщину, яка відкрилася після її смерті у вигляді права власності на 1/7 частку квартири, ніхто не прийняв.

Зазначає, що прийняла спадщину, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді 1/7 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 та після смерті матері ОСОБА_7 ,померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді 1/7 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказує, що на момент подання позову є власницею 3/7 частини вищевказаної квартири.

Іншими співвласниками зазначеної квартири є: ОСОБА_2 (1/7 частина квартири), ОСОБА_3 (до укладення шлюбу ОСОБА_3 ) -1/7 частина квартири, ОСОБА_4 (до укладення шлюбу - ОСОБА_4 ) - 1/7 частина квартири. 1/7 частку квартири померлої ОСОБА_5 в порядку спадкування ніхто не прийняв.

зазначає, що із померлою ОСОБА_5 не є родичами, остання була матір`ю першої дружини батька позивачки, яка залишилася проживати разом з ним та позивачкою після смерті своєї доньки.

Просить врахувати, що увесь час після смерті ОСОБА_5 (більше 10 років) позивачка добросовісно володіла та відкрито користувалася даним нерухомим майном, доглядала за 1/7 частиною квартири, що належала померлій, утримувала її, сплачувала комунальні платежі, робила поточний ремонт.

За вказаних обставин, позивачка просить задовольнити позов та визнати за нею право власності 1/7 частини спірної квартири в порядку набувальної давності.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24.06.2019 в справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Відзив на позовну заяву відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

05.08.2019 на адресу суду надійшла заява підписана третіми особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зі змісту якої вбачається, що вони підтримують даний позов та просять його задовольнити.

Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, сторони в судове засідання не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Так, позивачкою обрано такий спосіб судового захисту, як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно вказаної позиції Великої Палати Верховного Суду добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 1997 року, виданого Радгоспом «СОВКИ» м. Київ, вбачається, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про смерть від 01 жовтня 2000 року, серія

НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 168443153 від 29.05.2019, щодо нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що 1/7 вказаної квартира належить на праві власності померлій

ОСОБА_5 .

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про смерть від 16 лютого 2012 року, серія

НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Фасівської сільської ради Макарівського району Київської області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2012, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О., ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_6 , що складається з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про смерть від 16 лютого 2012 року, серія НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2016, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданик І.В., ОСОБА_1 є спадкоємицею майна померлої ОСОБА_7 , що складається з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що після смерті ОСОБА_5 позивачка добросовісно володіла та відкрито користувалася квартирою АДРЕСА_1 , доглядала за 1/7 частиною квартири, що належала померлій, утримувала її, сплачувала комунальні платежі, робила поточний ремонт, а тому має право на визнання права власності на вказану частку за набувальною давністю.

Так, з наданої позивачкою копії паспорта від 15 жовтня 1998 року, виданого Залізничним РУ ГУ МВС України вбачається, що вона від 03.08.1977 року прописана за адресою: АДРЕСА_1 .

З наявних в матеріалах справи квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг підтверджується, що після смерті ОСОБА_5 позивачка добросовісно володіла та відкрито користувалася квартирою АДРЕСА_1 , доглядала за 1/7 частиною квартири, що належала померлій.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру № 56308737 від 27.05.2019 відносно ОСОБА_5 , дата смерті 2000 рік, у Спадковому реєстрі інформація відсутня з чого вбачається, що із заявою про прийняття спадщини померлої ОСОБА_5 ніхто не звертався та спадкова справа не заводилася.

Так, Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року. При цьому визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, із змінами, внесеними до нього.

Згідно з Перехідними положеннями Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР (1963 року), спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь зі спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави.

Відповідно ст.137 ЦК УРСР (1963 року), майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу.

Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів.

Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР.

Відповідно до Порядку обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №375 від 06.07.1992 року, облік, вжиття заходів щодо охорони й оцінки безхазяйного майна покладається на державні податкові інспекції.

Відповідно до Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави та скарбів, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України №20 від 08.06.1993 року, згідно зі статтею 524 ЦК УРСР майно переходить за правом спадкоємства у власність держави, якщо у померлого немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини.

Документом, що підтверджує право спадкоємства майна державою, є свідоцтво про право держави на спадщину, яке видається державною нотаріальною конторою відповідній державній податковій інспекції після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. Підставою переходу майна за правом спадкоємства у власність держави може бути і відповідне судове рішення, винесене за позовом державної податкової інспекції.

У випадку, коли спадкове майно неправомірно передане у власність осіб, які не мають права його успадковувати, а спадкоємців цього майна немає або вони не прийняли спадщину, державна податкова інспекція повинна пред`явити до суду позов про передачу вказаного майна державі за правом спадкоємства.

Відповідно до ст.558 ЦК УРСР (1963 року) державна нотаріальна контора за місцем відкриття спадщини або за місцем знаходження спадкового майна, а в населених пунктах, де немає державної нотаріальної контори, - виконавчий комітет міської, (селищної, сільської) Ради народних депутатів вживають заходів до охорони спадкового майна до передачі його державній податковій інспекції.

З огляду на наведене, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, викладених в ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України, суд приймає рішення на підставі поданих сторонами доказів.

В п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", обговорене 21.12.2012 на засіданні Пленуму, дано роз`яснення, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якою цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.

Як вбачається із матеріалів справи, після смерті ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше 10 років позивачка користувався вказаною часткою спільно із батьком ОСОБА_6 , а після його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 відкрито та безперервно володіла вказаною часткою самостійно.

Враховуючи, положення ч.2 ст.328 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_6 часткою квартири, що належала померлій ОСОБА_5 на це майно не претендували інші особи, належність позивачці 3/7 частини квартири, визнання позову іншими співвласниками, суд дійшов висновку, що позивач та ОСОБА_6 не набули майно злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, а тому суд вважає, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м., в тому числі жилою - 42,00 кв. м., яка належала на праві власності померлій, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 дано роз`яснення, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.04.1976 у справі " Габріель Дефренн проти Бельгійської авіакомпанії "Сабена" вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення.

Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спадкового майна у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити.

Є підстави для висновку про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на захист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов`язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення.

В п.124 рішення у справі "Онер`їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

З огляду на наведене, враховуючи, що ОСОБА_1 є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/7 частини квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м., в тому числі жилою - 42,00 кв. м., яка належала на праві власності померлій, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 137, 524, 555, 558 ЦК УРСР (1963 року), ст. ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, 2, 3, 4, 10, 12, 77-81, 197-198, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/7 частини квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м., в тому числі жилою - 42,00 кв. м., яка належала на праві власності померлій, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Рішення вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. А. Усатова