ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2020 року м. Чернівці

справа № 717/1435/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретаря Чубрей І.І.

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2020 року, головуючий у першій інстанції Єфтеньєв О.Г.

встановила:

ОСОБА_3 у листопаді 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Зазначала, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований виконавчим комітетом Вовчинецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області актовим записом №02 від 6 травня 1995 року, розірваний рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Справа №717/1435/19 Головуючий у 1 інстанції Єфтеньєв О.Г.

Провадження №22-ц/822/561/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Вказувала, що з 1 вересня 2000 року не проживає з ОСОБА_3 однією сім`єю, а проживає та працює в Італії.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2000 року припили відносини, що притаманні подружжю, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків, спілкування обмежили утриманням та потребами неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка залишилася з батьком ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надавались ОСОБА_1 грошові кошти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

Посилалася на те, що не порушувалося питання про розірвання шлюбу до повноліття дитини у зв`язку із погрозою ОСОБА_1 позбавлення батьківських прав.

Встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу потребує для поділу майна, оскільки за час окремого проживання набуто квартиру АДРЕСА_1 .

Просила встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу.

ОСОБА_3 доповнено позовні вимоги, просила визнати факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу та фактичного припинення шлюбних стосунків з 1 вересня 2000 року.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин задоволено частково, постановлено встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року до розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Вказує, що висновки суду першої інстанції про набуття ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 не у період спільного проживання з ОСОБА_1 за власні кошти не відповідають обставинам справи, оскільки у матеріалах справи відсутні докази набуття ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 за власні кошти, висновки суду першої інстанції про встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу ґрунтуються на припущеннях.

Судом неповно з`ясовано обставини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення спільного господарства, надання ОСОБА_3 коштів на утримання сім`ї.

Вважає, що довідка Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «пл.Центральна,12» від 9 травня 2019 року №948 про реєстрацію ОСОБА_3 з листопада 2006 року та відсутності реєстрації інших осіб є недостовірним доказом, оскільки Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «пл.Центральна,12» створено у вересні 2016 року.

Акт, затверджений Кельменецькиим селищним головою 11 лютого 2020 року, про проживання ОСОБА_3 протягом 2003-2014 років періодично без реєстрації у матері ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_2 є недопустимим доказом, так як Кельменецький селищний голова не наділений повноваженням затверджувати такий акт, звернувся з заявою про відкликання документу.

Іноземні офіційні документи витяг із розрахунку соціального страхування в Італії ОСОБА_3 , заява ОСОБА_6 про проживання ОСОБА_7 у його помешканні, тимчасовий дозвіл на проживання є неналежними доказами, оскільки не легалізовані у встановленому порядку.

Судом надано неналежну оцінку показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , свідками не зазначено періоду не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який встановлений судом першої інстанції з 1 вересня 2000 року до 30 грудня 2014 року, свідки проживають у різних населених пунктах.

Водночас судом не надано оцінки показам свідка ОСОБА_12 про надання їй допомоги ОСОБА_3 влітку 2011 року, відвідування її ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у червні 2014 року та висловлення співчуття з приводу смерті подружжя, які спростовують факт не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Крім того, судом не взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 про проживання з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 на час навчання в Кельменецькій гімназії, здійснення ремонту, навчання в м.Чернівці та переіїзд батька ОСОБА_1 до с.Вовчинець Кельменецького району Чернівецької області після закінчення гімназії, спільного відпочинку протягом 2003-2005 років на морі, необізнаність за рахунок яких коштів йому придбано автомобіль, перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у салоні транспортного засобу під час здійснення купівлі.

Суд першої інстанції не наділений повноваженнями встановлювати юридичний факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в Італії з 1 вересня 2000 року.

Зазначає про те, що рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено обставини спільного проживання сторін та ведення спільного побуту до 2013 року.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 9 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ ідеальної частки у квартирі, у позові ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано право власності ОСОБА_1 на Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , тому слід було відмовити у відкритті провадження у справі.

Вважає, що судове рішення в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, ОСОБА_3 не надано даних складності справи, кваліфікації та досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин, врахування витраченого адвокатом часу та розумності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_13 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, суд першої інстанції керувався положеннями ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч.1 ст.3, ч.1-3 ст.55 СК України, ч.1 ст.315 ЦПК України та дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року до розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 та факту фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 вересня 2000 року до розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про доведеність факту непроживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю з 1 вересня 2000 року, проживання ОСОБА_3 в Італії.

Мотивовано висновки суду першої інстанції показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , розрахунком соціального страхування в Італії ОСОБА_3 , заявою ОСОБА_6 , тимчасовим дозволом на проживання, актом, затвердженим Кельменецькиим селищним головою 11 лютого 2020 року, про проживання ОСОБА_3 протягом 2003-2014 років періодично без реєстрації у матері ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_2 .

Разом з тим судом першої інстанції зазначено, що до правовідносин підлягають застосування положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, яким не передбачено визнання факту окремого проживання, тому відсутні правові підстави для встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 вересня 2000 року по 1 січня 2004 року.

На підставі частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та фактичного припинення шлюбних стосунків з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу.

Обставинами, якими ОСОБА_3 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала не проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1 вересня 2000 року, припинення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносин, що притаманні подружжю, відсутність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків, потребу у встановленні факту для поділу майна, набутого за час окремого проживання.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно зазначених норм з`ясуванню підлягають обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що у відкритті провадження у справі слід було відмовити.

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Разом з тим обраний ОСОБА_3 спосіб захисту встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин до розірвання шлюбу має наслідком вчинення ОСОБА_3 передбачених законом дій з поділу майна.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_3 у обраний нею спосіб шляхом встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований виконавчим комітетом Вовчинецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області актовим записом №02 від 6 травня 1995 року, розірваний рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає та працює в Італії, сторони не проживали однією сім`єю, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов`язків.

За час шлюбу ОСОБА_14 та ОСОБА_3 набуто квартиру АДРЕСА_1 .

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , на які є посилання в апеляційній скарзі, на преюдиційність фактів, встановлених рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 9 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ ідеальної частки у квартирі.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

За змістом рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_3 .

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року не містить встановлення обставин спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , ведення спільного побуту до 2013 року.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набуто квартиру АДРЕСА_1 .

Водночас суд дійшов висновку про право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 не доведено набуття майна за кошти, які належали їй особисто, не в інтересах сім`ї, встановлення режиму окремого проживання подружжя на час набуття майна, наслідки якого визначені ст.120 СК України.

У мотивувальній частині рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року не відображено безпосереднє дослідження та встановлення судом обставин щодо окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зв`язку із фактиним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу, а лише здійснено оцінку доказів, наданих сторонами.

Отже доводи ОСОБА_1 про преюдиційність рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року зводяться до урахування не обставин, встановлених судом за результатами розгляду вказаної справи, а правової оцінки обставин справи.

У такому разі судом першої інстанції правильно були досліджені обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом надано належну оцінку показам свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , які показали про не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з часу виїзду ОСОБА_3 до Італії, проживання ОСОБА_15 під час перебування в Україні у ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 про не встановлення судом першої інстанції особи свідка ОСОБА_6 .

На підставі частини 3 статті 230 ЦПК України перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань.

Відповідно до частини 1 статті 75 ЦПК України перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції допущено до участі у справі перекладача Юрчак О.М., встановлено особу свідка ОСОБА_6 , до матеріалів справи приєднано документ, що посвідчує особу ОСОБА_6 (а.с.135-а т.1).

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неповне з`ясування обставини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення спільного господарства, надання ОСОБА_3 коштів на утримання сім`ї, покази свідка ОСОБА_4 про проживання з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Так ОСОБА_3 посилалася на обмеження подружжя спілкування утриманням та потребами неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка залишилася з батьком ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надавались ОСОБА_1 грошові кошти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4

ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду зазначив, що ОСОБА_3 надавались ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі від 50 до 300 Євро щомісячно.

У матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_3 коштів на утримання сім`ї, а не неповнолітньої дитини ОСОБА_16 .

Водночас свідок ОСОБА_4 зазначив про проживання з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 на час навчання в гімназії, переїзд батька ОСОБА_1 до с.Вовчинець Кельменецького району Чернівецької області після закінчення ОСОБА_4 гімназії.

Покази свідка ОСОБА_12 про надання їй допомоги ОСОБА_3 влітку 2011 року, відвідування її ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у червні 2014 року та висловлення співчуття з приводу смерті подружжя, покази свідка ОСОБА_4 про спільний відпочинок протягом 2003-2005 років на морі самі по собі не дають підстав для висновку про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , наявність спільного бюджету, спільних прав та обов`язків за відсутності інших доказів.

Згідно з частиною другою статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За змістом частини четвертої, п`ятої стті 95 ЦПК Ккраїни копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року «ДСТУ 4163-2003» відмітку про засвідчення копії документа складають із слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Приєднана до матеріалів справи копія позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу від 17 листопада 2014 року (а.с.115-116) не містить відмітки про засвідчення копії документа.

Отже, копія позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу від 17 листопада 2014 року не є належним доказом.

Встановлення рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 грудня 2019 року надання ОСОБА_1 нотаріусу заяви про згоду на придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 за грошові кошти, набуті подружжям під час шлюбу, є формальністю, яка вимагається приписами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки зазначена згода подружжя на укладення договору була надана під час фактичного припинення сімейних відносин.

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що іноземні документи витяг із розрахунку соціального страхування в Італії ОСОБА_3 , заява ОСОБА_6 про проживання ОСОБА_7 у його помешканні, тимчасовий дозвіл на проживання є неналежними доказами, оскільки не легалізовані у встановленому порядку.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Гаагська Конвенція 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 січня 2004 року та фактичного припинення шлюбних відносин з 1 вересня 2000 року до розірвання шлюбу.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів незаконності рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2020 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1 вересня 2000 року до 01 січня 2004 року.

З урахуванням викладеного рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно правил пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на позивача.

За змістом пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

ОСОБА_3 на підтвердження витрат на правничу допомогу долучено ордер адвоката Максимчук В.А., акт виконаних робіт від 17 лютого 2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера 3 від 17 лютого 2020 року.

Згідно акту виконаних робіт від 17 лютого 2020 року адвокатом надано послуги з консультації, вивчення документів, ознайомлення з матеріалами справи 2 годинні вартістю 2833 грн.80 коп., складання та формування позовної заяви, клопотання про відвід судді 2 години вартістю 2833 грн.80 коп., участі адвоката у судових засіданнях 3 години вартістю 4250 грн.70 коп.

Судом першої інстанції з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог вірно визначено розмір витрат на правничу допомогу в сумі 7918 грн. 30 коп.

Разом з тим ОСОБА_1 не виконано обов`язок доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 9 липня 2020 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Владичан А.І.

Литвинюк І.М.