ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 липня 2020 року

м. Харків

справа № 621/2280/17

провадження № 22-ц/818/1357/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в складі судді Бородіної Н.М.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача на його користь:

- суму заборгованості в загальному розмірі 384 429,81 грн, з яких: 256 860,00 грн основний борг; 108 395,63 грн відсотки за користування позикою; 19 174,18 грн 3 % річних;

- 3 % річних та відсотки за користування позикою до моменту виконання рішення суду;

- вирішити питання про судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 23 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на виконання умов якого він передав, а відповідач прийняв у позику грошову суму в розмірі 10 000,00 доларів США з терміном повернення до 23 вересня 2015 року. На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначено усі істотні умови договору, а саме суму позики, валюту зобов`язання та термін повернення боргу. Зазначає, що взяті на себе зобов`язання відповідачем не виконано, суму позики не повернуто.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3 84 429,81 грн, з яких: 256 860,00 грн основний борг; 108 395,63 грн відсотки за користування позикою; та 3 854, 31 грн судового збору.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про нарахування 3 % річних та відсотків за користування позикою до моменту виконання рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року заочне рішення цього ж суду від 19 листопада 2018 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

24 вересня 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 9 969,49 доларів США.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_2 визнає борг в розмірі 10 000,00 доларів США. Зобов`язання щодо повернення боргу ОСОБА_2 виконав частково, сплативши ОСОБА_1 1 000,00 доларів США.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана в позику. Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та з підстав, передбачених частиною четвертою статті 263 ЦПК України, повинна бути врахована судом першої інстанції.

3 % річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуватись виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при нарахуванні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки позивач розрахував 3 % річних до дня подання уточненої позовної заяви, загальна сума 3 % річних становить 696,49 доларів США.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Крім того, зазначав, що відповідно до положень статті 207 ЦПК України відповідач звернувся до позивача з пропозицією про укладення мирової угоди у справі, що передбачає визнання та сплату відповідачем суми основного боргу без сплати 3 % річних.

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що він визнає повернення позивачем суми боргу в розмірі 1 000,00 доларів США та погоджується з іншими доводами ОСОБА_2 , викладеними у відзиві. Однак, від укладення мирової угоди на умовах, запропонованих представником відповідача відмовляється; вважає поведінку відповідача недобросовісною та такою, що свідчить про його дійсний намір і далі не виконувати свої зобов`язання.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 9 000,00 доларів США та 3 % річних за час прострочення сплати боргу в розмірі 729,82 доларів США та 2 585,38 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 23 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на виконання умов якого він передав, а відповідач прийняв у позику грошову суму в розмірі 10 000,00 доларів США з терміном повернення до 23 вересня 2015 року. ОСОБА_1 не оспорюється факт повернення ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США, однак в іншій частині відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики, що є підставою для примусового стягнення з нього на користь позивача залишку суми боргу.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 9 000,00 доларів США.

Враховуючи наявність заборгованості за договором позики від 23 серпня 2015 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних: за період з 23 вересня 2015 року по 23 листопада 2017 року за прострочення сплати 10 000,00 доларів США (10 000,00 * 3*824:365:100); за період з 24 листопада 2017 року по 29 січня 2018 року за прострочення сплати суми 9 000, 00 доларів США (9 000,00 * 3*67:365:100), які складають 726,82 долари США.

Враховуючи те, що договір позики між сторонами було укладено в іноземній валюті, розмір та порядок сплати процентів договором не визначено суд першої інстанції вважав, що положення статті 1048 ЦК України враховуючи валюту зобов`язання, застосуванню не підлягають, тому правові підстави для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами відсутні.

08 січня 2020 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач звернувся до позивача з пропозицією укладення мирової угоди у справі, яка передбачає визнання та сплату відповідачем суми основного боргу без сплати 3 % річних. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не надав сторонам можливості дійти до компромісу та не створив належних умов для укладення мирової угоди.

Стягнення з ОСОБА_2 3 % річних з урахуванням тих обставин, за яких відповідач звернувся до позивача за отриманням суми позики, а саме для виплати заробітної плати працівникам ФГ «Альянс», засновником якого є ОСОБА_2 , є необґрунтованим та несправедливим.

16 березня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Станом на день ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі, вони з відповідачем не досягли згоди щодо укладення мирової угоди, мирову угоду не підписали та не передали її до суду для затвердження. Це підтверджує відсутність порушень судом першої інстанції положень статті 207 ЦПК України.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 23 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на виконання умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у позику грошову суму в розмірі 10 000,00 доларів США з терміном повернення до 23 вересня 2015 року.

На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 власноруч написав розписку, у якій зазначено всі істотні умови договору, а саме грошову суму позики, валюту зобов`язання та термін повернення боргу.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 частково визнав позовні вимоги та зазначив про часткове повернення позивачу грошових коштів за договором позики в розмірі 1 000,00 доларів США, що сторонами не оспорюється.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів, отриманих на підставі розписки, та 3 % річних за період прострочення сплати суми позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, повернуті лише частково, зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом неповернутої позики та 3 % річних за період прострочення сплати суми позики у валюті, визначеній договором.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача 3 % річних на додаток до стягнення суми основного боргу з урахуванням тих обставин, за яких відповідач звернувся до позивача за отриманням суми позики, а саме для виплати заробітної плати працівникам ФГ «Альянс», засновником якого є ОСОБА_2 , є необґрунтованим та несправедливим, не ґрунтуються на нормах матеріального права та не є підставою для скасування законного рішення.

Нормами ЦК України передбачено обов`язок боржника повернути не лише тіло позики, а й у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав сторонам можливості дійти до компромісу та не створив належних умов для укладення мирової угоди, не ґрунтуються на законі.

Згідно з частиною сьомою статті 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчиняти відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Частиною п`ятою статті 207 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову в затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

24 вересня 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 9 969,49 доларів США. Також, представник ОСОБА_2 зазначала, що відповідно до положень статті 207 ЦПК України відповідач звернувся до позивача з пропозицією про укладення мирової угоди у справі, що передбачає визнання та сплату відповідачем суми основного боргу без сплати 3 % річних.

До відзиву додано копію заяви ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 від 23 вересня 2019 року з пропозицією ОСОБА_1 затвердити мирову угоду.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції відкладав розгляд справи за клопотанням ОСОБА_4 представника ОСОБА_1 для надання сторонам можливості укладення мирової угоди. Наданий час був достатнім для досягнення сторонами згоди та подання до суду мирової угоди для затвердження.

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, яка була мотивована тим, що його представник намагався домовитись про зустріч з ОСОБА_2 для обговорення можливості укладення мирової угоди, однак відповідач ігнорував телефонні дзвінки та сам до позивача не звернувся. ОСОБА_1 вважає поведінку відповідача недобросовісною та такою, що свідчить про його дійсний намір і далі не виконувати свої зобов`язання за договором позики. Від укладення мирової угоди на умовах, викладених у відзиві на позов та у заяві від 23 вересня 2019 року, ОСОБА_1 відмовляється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що направляв ОСОБА_2 відповідь на його відзив, однак до дня ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач жодних дій з метою обговорення та укладення мирової угоди не здійснив.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції не порушено права сторін на укладення мирової угоди та норми статті 207 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 08 липня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина