Справа № 454/1377/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокаль в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовом та просить розподілити між сторонами квартиру, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири.

Свої вимоги мотивує наступним.

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі та за час спільного проживання ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки дана квартира придбана за час перебування у шлюбі, то є спільним майном подружжя та за нею слід визнати право власності на 1/2 її частину, з огляду на рівність часток подружжя в об`єкті спільної сумісної власності.

Відповідач 18.06.2020 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, однак за рахунок коштів його мами, ОСОБА_3 , яка з 12.07.2007р. працює за межами України в Бельгії.

11.09.2019р. треті особи, яка заявляють самостійні вимоги звернулися з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та просять суд визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують наступним.

Вищевказана квартира була придбана за рахунок їх ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) спільних коштів, однак була оформлена на ім`я сина - ОСОБА_2 , оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 в черговий раз перебувала за кордоном у Бельгії, в зв`язку з роботою, тому фізично не могла бути присутньою під час оформлення документів. Договір на ім`я чоловіка укласти, також не було можливим, так як була потрібна її згода. Крім цього, ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність та не міг виступати покупцем через те, що вартість придбаної квартири не відповідала його річному доходу. Також, за їх кошти було проведено капітальний ремонт квартири і придбано меблі. Внаслідок чого значно збільшилась вартість квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що спірну квартиру допомагали купити не лише батьки відповідача, але й її мати, яка також перебуває за кордоном в Португалії. Її мати також регулярно переводила гроші на їхні потреби, на дітей, проте ці переводи здійснювались на ім`я відповідача. Окрім того, вона мала власні збереження, так як до декрету працювала медсестрою в лікарні. У їхній сім`ї був спільний бюджет, всіма коштами розпоряджався її чоловік.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 первісний позов підтримав повністю. Позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги заперечив. Пояснив, що жодних доказів, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купляли спірну квартиру суду не надано.

Відповідач та його представник - адвокат Матвійчук Г.М. в судовому засіданні позов не визнали, підтримали відзив на позовну заяву та просили в позовних вимогах відмовити. Позовні вимоги третіх осіб визнали та просили суд повністю задовольнити позовні вимоги.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_2 . Спірну квартиру купили за її кошти, які вона заробила за кордоном. Переважно молоду сім`ю утримувала вона власними силами. На момент купівлі квартири вона перебувала за кордоном. Гроші передавав покупцю її син та чоловік. В нотаріуса оформили нерухомість на сина та невістку. Вона знала, що можна оформити житло на себе та чоловіка, передавши належним чином посвідчену згоду із за кордону, проте не хотіла цього робити, щоб не образити невістку.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 . Спірну квартиру купили за кошти, які заробила за кордоном його дружина ОСОБА_3 . Житло планувалось купити для них. Його колишня невістка ОСОБА_1 вводить суд в оману, що нерухомість придбано за спільні кошти її та його сина. Дійсно на момент передачі його сином та невісткою грошей за квартиру він був присутнім, це відбувалось у молодих вдома. Не надав значення тому на кого буде її оформлено. В нотаріуса не був, договір купівлі-продажу оформляв його син з невісткою. Він вважав, що не потрібно оформляти житло на себе, оскільки проблематично буде отримати згоду його дружини на її оформлення, оскільки остання в цей час перебувала за кордоном.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що він продав ОСОБА_2 квартиру. Гроші в нотаріуса за нерухомість надавав ОСОБА_2 , бо його мати в той час була за кордоном. Мати невістки - ОСОБА_1 , також працює за кордоном.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка, проти позову про поділ майна подружжя заперечив. Показав, що спірну квартиру з колишньою дружиною вони купили за кошти його матері, яка перебуває на заробітках за кордоном. Разом з тим мати його колишньої дружини перебуваючи за кордоном на його рахунок періодично переказувала кошти для їхньої сім`ї та їхніх дітей. Тому заперечив проти первісного позову та просив задовольнити позов третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги в повному об`ємі.

Вислухавши сторони та свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2013 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

З договору купівлі-продажу від 04.06.2018р. встановлено, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 спірну квартиру АДРЕСА_1 за 129 425грн.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`ясень, викладених у п. 24 постанови Пленому Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними.

Таким чином, Сімейним кодексом України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з цим, суд приймає до уваги позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Твердження третіх осіб, про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана лише за коти ОСОБА_3 спростовується доказами наданими позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зокрема, судом встановлено та визнано всіма учасниками справи, що кошти на придбання спільної квартири АДРЕСА_1 надавалися батьками обох з подружжя, як мамою ОСОБА_2 так і мамою ОСОБА_1 , які перебували за кордоном на роботі. Мати позивачки, також, регулярно переводила гроші на їхні потреби, на дітей, проте ці переводи здійснювались на ім`я відповідача. У їхній сім`ї був спільний бюджет, всіма коштами розпоряджався її чоловік

Крім цього, позивачка ОСОБА_1 мала власні збереження, оскільки до декрету працювала медсестрою в лікарні та в період з 2011 року до 2013 року перебувала на роботі за кордоном в Португалії, що стверджується дослідженими в судовому засіданні квитанціями та виписками.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що вищевказана квартира АДРЕСА_1 набута сторонами в шлюбі за спільні кошти подружжя, то вищевказане майно в силу приписів ст. 60 СК України є спільним сумісним майном сторін, а тому їх частки у ньому є рівними.

Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна сторін суд приходить до висновку про доцільність проведення наступного розподілу.

Враховуючи те, що частки у спільному сумісному майні є рівними тому слід визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з поданих квитанцій ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатила 768, 40 грн. судового збору.

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат підлягає до задоволення.

Разом з цим, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами в шлюбі та є спільним сумісним майном сторін, тому у задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40коп. судового збору.

У задоволенні позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 07.07.2020р.

Головуючий: Л. Ю. Фарина