Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 658/1164/14-ц

провадження № 61-14740св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АУЗ Факторинг», правонаступником якого є ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 квітня 2015 року у складі судді Подіновської Г. В. та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АУЗ Факторинг» (далі - ТОВ «АУЗ Факторинг»), яке в подальшому змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс» (далі - ТОВ «Кредекс»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмети іпотеки, посилаючись на те, що 06 червня 2007 року Акціонерне товариство «Індустріально-експортний банк» (далі - АТ «Індекс-банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), уклало з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 окремі кредитні договори, за умовами яких кожен з позичальників отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 12,8 % річних на строк до 05 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами 06 червня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір № 1512-1516, предметами якого є належні іпотекодавцю на праві власності три житлові будинки садибного типу АДРЕСА_4 . На підставі договору факторингу від 25 жовтня 2010 рокута договору про відступлення прав вимоги від 05 вересня 2013 року ТОВ «АУЗ Факторинг» набуло право вимоги за кредитними та іпотечним договорами. У зв`язку з неналежним виконанням позичальниками своїх зобов`язань станом на 24 грудня 2013 року в них утворилася заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 2 635 101,32 грн. Враховуючи викладене, ТОВ «АУЗ Факторинг» просило: в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на них за іпотекодержателем; припинити право власності ОСОБА_6 на вказане майно у зв`язку з переходом права власності на нього.

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року до участі у справі як правонаступника ТОВ «Кредекс» залучено ОСОБА_1 , який, уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на вищевказані предмети іпотеки.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 квітня 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1512, ОСОБА_3 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1513, ОСОБА_4 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1515, ОСОБА_5 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1516 в загальному розмірі 2 635 101,32 грн звернено стягнення на предмети іпотеки - належні ОСОБА_6 житлові будинки АДРЕСА_4 шляхом визнання права власності на них за ОСОБА_1 . Припинено право власності ОСОБА_6 на вказане майно у зв`язку з переходом права власності на нього до ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальники не виконували належним чином умов кредитних договорів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмети іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку». При цьому, виходячи з положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб визначено іпотечним договором.

Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.

Останньою постановою Апеляційного суду Херсонської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1512, ОСОБА_3 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1513, ОСОБА_4 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1515, ОСОБА_5 - за кредитним договором від 06 червня 2007 року № 1516 в загальному розмірі 2 635 101,32 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_4 на земельній ділянці площею 0,0643 га, шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_1 . Припинено право власності ОСОБА_6 на предмет іпотеки у зв`язку з переходом права власності на нього до ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в разі відчуження предмета іпотеки у зв`язку з ухваленням судового рішення про визнання права власності обов`язково підлягає визначенню вартість нерухомого майна, що є істотною умовою відповідних правовідносин. Однак в порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції не встановив початкову ціну спірного майна, хоча висновок судової будівельно-технічної експертизи підтвердив, що для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями всіх позичальників достатнім є звернути стягнення лише на один з предметів іпотеки - житловий будинок садибного типу АДРЕСА_5 , вартість якого є найбільш наближеною до розміру заборгованості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 квітня 2015 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 24 січня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Позивачем не надано належного розрахунку кредитної заборгованості. Укладений 24 вересня 2014 року між ТОВ «Кредекс» та ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги за кредитними та іпотечним договорами за своєю правовою природою є договором факторингу, стороною якого не може виступати фізична особа.

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Каховського міськрайонного суду Херсонської області.

30 травня 2018 року справа № 658/1164/14-цнадійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 06 червня 2007 року АТ «Індекс-банк» уклало з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 окремі кредитні договори, за умовами яких кожен з позичальників отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 12,8 % річних на строк до 05 червня 2017 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами 06 червня 2007 року між АТ «Індекс-банк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір № 1512-1516, предметами якого є належні іпотекодавцю на праві власності три житлових будинки садибного типу №№ 7, АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

25 жовтня 2010 року між АТ «Індекс-банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», та ТОВ «АУЗ Факторинг» було укладено договір факторингу № 18/10, за умовами якого банк відступив товариству права вимоги за кредитними договорами №№ 1512, 1513, 1515, 1516, укладеними 06 червня 2007 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

05 вересня 2013 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «АУЗ Факторинг» було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, за яким ТОВ «АУЗ Факторинг» набуло права вимоги за іпотечним договором від 06 червня 2007 року № 1512-1516.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не виконували належним чином своїх зобов`язань за кредитними договорами від 06 червня 2007 року, внаслідок чого в них утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ТОВ «АУЗ Факторинг» станом на 24 грудня 2013 року склала в загальному розмірі 2 635 101,32 грн.

24 квітня 2014 року ТОВ «АУЗ Факторинг» змінило назву на ТОВ «Кредекс».

24 вересня 2014 року між ТОВ «Кредекс» та ОСОБА_1 були укладені договори відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_1 набув права вимоги за вищевказаними кредитними та іпотечним договорами.

ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на передані в іпотекужитлові будинки.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2.16 іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальниками умов кредитних договорів, або одним із позичальників - відповідного договору, та/або іпотекодавцем - умов цього договору, іпотекодержатель має право перевести на себе право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основних зобов`язань (або відповідного основного зобов`язання, яке не виконується належним чином) або від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, передбаченому розділом V Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктами 5.4, 5.5 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку невиконання (неналежного виконання) позичальниками (одним із позичальників) зобов`язань за кредитними договорами (за одним із кредитних договорів) та (або) іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули уваги на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене в задоволенні позову ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на них необхідно відмовити з наведених вище правових підстав.

Заявлена позивачем вимога про припинення права власності іпотекодавця є похідною від вимогипро звернення стягнення на предмети іпотеки, тому вона також не підлягає задоволенню.

Оскаржувана постанова апеляційного суду про відмову у зверненні стягнення на передані в іпотеку житлові будинки АДРЕСА_7 з наведених в ній підстав не може бути залишена в силі, оскільки позов у зазначеній частині не підлягає задоволенню з інших правових підстав, викладених в цій постанові.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_6 сплатила судовий збір в розмірі 1 827 грн, а за подання касаційних скарг - 11 692,80 грн (4 384,80 грн + 7 308 грн), всього - 13 519,80 грн, які підлягають стягненню з позивача на її користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 квітня 2015 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 24 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмети іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 13 519 (тринадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн 80 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційних скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов