Справа № 444/3261/18
Провадження № 2/444/80/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 червня 2020 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.

секретар судового засідання Савчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права влсності та грошову компенсацію за частку у праві спільної власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя, в якому проси визнати будинок АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення йому у власність 34/113 частини будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що в період шлюбу з ОСОБА_2 ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка в подальшому була об`єднана з належною ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_3 . Після об`єднання квартир №1 та №2 право власності оформлено за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 19.03.2019 р. звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та грошову компенсацію за частку у праві спільної власності, в якому просила розділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 та присудження ОСОБА_1 грошову компенсацію за 34/113 частки у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 в розмірі 59 989,00 грн.

Зазначає, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.09.2012 року. Вказує на те, що частка Позивача в праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 в розмірі 34/113 є незначною, звертає увагу на те, що будинок є неподільним та частка ОСОБА_1 не може бути виділена в натурі, а тому йому може бути присуджено лише грошову компенсацію за частку.

В судове засіданні позивач за первинним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Танчин Є.Б. не з`явилися.

В судове засідання відповідач за первинним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат Стрілецький Т.І. не з"явилися, однак представник подав на адресу суду письмову заяву в якій з приводу заявленого первинного позову заперечив, просив первинний позов залишити без розгляду, через систематичні неявки в судове засідання позивача та його представника, просив задоволити позовні вимоги ОСОБА_2 з підстав викладених у зустрічній позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з"ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стосовно первісного позову суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його незявлення не перешкоджає розгляду справи.

Так як позивач ОСОБА_1 повторно не зявився в судове засідання та неповідомив про причини неявки, від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутності,суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна подружжя слід залишити без розгляду.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд встановив наступне.

Сторони з 24.04.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 09 серпня 1993 року ОСОБА_2 набула у власність 1/3 квартири АДРЕСА_3 .

29 травня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування набула у власність 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 .

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі продажу від 02.12.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної кантори Галань О.Я. та зареєстрованим в реєстрі під №4200.

23 серпня 2012 року Магерівською селищною радою прийнято рішення № 40 згідно якого об`єднано квартиру АДРЕСА_4 в одну та вирішено оформити на ім`я ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Таким чином, оскільки спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу сторін, являються об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте суд вважає за необхідне погодитися з позиціями сторін, про те, що частки у праві спільної сумісної власності на будинок не є рівними.

Так, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що будинок був набутий у власність в результаті об`єднання квартир АДРЕСА_5 АДРЕСА_3 на підставі рішення Магерівської селищної ради №40 від 23 серпня 2012 року.

Суд враховує, що квартира АДРЕСА_6 , належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, та не відносилася до спільної сумісної власності подружжя, а тому частина будинку, яка утворилася в результаті приєднання квартири АДРЕСА_7 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, що визнається сторонами.

Квартира АДРЕСА_8 , до об єднання з квартирою АДРЕСА_9 відносилася до спільної власності подружжя, у зв`язку з чим АДРЕСА_1 , яка утворилася в результаті приєднання квартири АДРЕСА_5 до АДРЕСА_9 належить подружжю в рівних частках.

Суд погоджується з твердженням сторін, що частки в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 розподіленні наступним чином: ОСОБА_2 - 79/113; ОСОБА_1 34/113.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майна є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно висновку експерта №02/19е оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по адвокатському запиту складеного 18 лютого 2019 року:

-дійсна вартість 34/113 частки будинку АДРЕСА_1 на момент проведення експертизи становить 59 989,00 грн.

-Реальний виділ 34/113 частки будинку АДРЕСА_1 , в тому числі шляхом проведення реконструкції чи перепланування будинку та будинковолодіння у відповідності вимог державних будівельних норм, технічно неможливий і не відповідатиме вимогам пп2.22; 3.24; 2.30; 3.2; 3.4. ДБН В.2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення».

59 989,00 грн. внесені на депозитний рахунок суду, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 15.02.2020р.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої згоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведення відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Суд вважає, що частка ОСОБА_1 є незначною, будинок є неподільним, частка ОСОБА_1 не може бути виділена в натурі, а тому існують всі підстави для припинення права власності ОСОБА_1 на частку в спільній власності та присудження йому грошової компенсації в розмірі визначеному висновком експерта, а саме в сумі 59 989,00 грн., які внесені на депозитний рахунок суду.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відповідача.

Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з Позивача на користь Відповідача слід стягнути 768,40 гривень сплаченого судового збору. Водночас суд відхиляє клопотання Відповідача про стягнення вартості проведення експертизи, оскільки Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів понесення таких витрат.

Керуючись статтею 23, ч. 2 ст. 247, статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Первинний позов за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без розгляду.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та грошову компенсацію за частку у праві спільної власності задоволити частково.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 34/113 частки у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 в розмірі 59989,00 гривень, які внесені на депозитний рахунок суду, припинити право власності ОСОБА_1 на 34/113 частки у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в с.Монастирок,Жовківського району Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений нею судовий збір в сумі 768,40 гривень.

В задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на проведення судової експертизи - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Одночасно роз"яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідних положень" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Повний текст рішення виготовлений 06.07.2020р.

Суддя: Мікула В. Є.