Справа № 510/1717/19
Провадження № 2/510/384/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу у їхню відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості нерухомості від 29.12.2018р.; копії свідоцтв про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ; копія свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_7 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копія договору купівлі-продажу від 17.02.2018р.; копія домової книги на квартиру; копія свідоцтва про право власності на житло від 15.04.1993р. НОМЕР_3; копія технічного на квартиру АДРЕСА_1 .

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач, діючий через свого представника, звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зазначивши, що 17.02.2018р. між ним та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості. Тоді ж між сторонами був письмово укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого позивач купив, а відповідачі продали квартиру АДРЕСА_1 за 12150 грн. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.04.1993р. відповідачі являються власниками 3/4 частин (кожному належить по ј частині) вищевказаної квартири, інша 1/4 частина вищевказаної нерухомості рахується за ОСОБА_7 (батьком ОСОБА_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, у лютому 2018р. позивач передав відповідачам обумовлену суму, гроші сплачені саме за купівлю всієї квартири, це підтверджується доводами позивача, викладеними у позові, та не заперечується відповідачами. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину позивач користується придбаною нерухомістю, доглядає за її збереженням, сплачує всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до колишніх власників (у тому числі і до ОСОБА_4 , який є спадкоємцем майна ОСОБА_4 ), однак, відповідачі від посвідчення договору ухиляються, на прохання позивача не реагують, мотивуючи нестачею часу, матеріальними складнощами. Пізніше, при зустрічі, відповідач ОСОБА_4 пояснив, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо і через те, що він на час укладення договору купівлі-продажу (у 2018р.) не рахувався зареєстрованим власником ј частини квартири (що належала його нині померлому батьку), а фактично володів нею, тобто він фактично прийняв спадщину після смерті батька, але не оформлював її юридично. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцям обумовлену суму, продавці передали документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину вселився до придбаної житлоплощі, виконав поточний ремонт, постійно наглядає за збереженням майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся.

Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші, позивачу - нерухомість, якою він на теперішній час користується, проте через нотаріальне непосвідчення договору, не може нею розпорядитися, переоформити на себе. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються доводами позивача, які відповідачі визнали, крім того, обставини продажу, передачі грошей самі відповідачі не заперечують. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачами не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат.

Крім того, засвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальному порядку також неможливо і з причини того, що на час проведення угоди ј частина нерухомості не була зареєстрована на відповідача ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 . Але, вона належала йому, як спадкоємцю за законом, хоча і не була зареєстрована на його ім`я.

Як виходить із доводів представника позивача ОСОБА_4 , викладених у позові, позивач після смерті свого батька ОСОБА_7 прийняв спадщину за законом в порядку ст. 549 ЦК України 1963р.

Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець помер у 1993р., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р.

Згідно із вимогами ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Після смерті ОСОБА_7 за прийняттям спадщини в установлений законом строк ніхто не звертався, однак, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв її фактично, в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Як передбачено ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини.

За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач ОСОБА_4 не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини.

Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця першої черги, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання технічних документів на нерухомість, мешкання у спадковій квартирі, догляд за її збереженням, проведення ремонту та ін.).

Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР і, спадщина у вигляді ј частини квартири (належній ОСОБА_7 ) належала йому.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачів щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивача, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на квартиру за позивачем (у тому числі керуючись положеннями законодавства щодо добросовісного набувача та порядку прийняття спадщини на ј частину квартири, зареєстрованої за ОСОБА_7 ).

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 141, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 220, 328, 330, 334, 388, 386, 392, 717 - 719 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Договір купівлі-продажу від 17.02.2018 року, згідно із яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (діючий як від свого імені, так і як спадкоємець після смерті ОСОБА_7 ) продали, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 - визнати дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 18.03.1996р. Ренійським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник