Справа №442/2253/20
Провадження №2/442/784/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді: Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання: Кравців Х.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

за участю представників

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 із позовом, у якому просить на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 109, 150 ЖК, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Після відчуження квартири колишня власниця запевняла, що добровільно зніметься з реєстрації, у вже належній йому квартирі, однак цього не робила. Як вбачається з пункту 12 Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 продавець, ОСОБА_2 , зобов`язалася виписатися з квартири АДРЕСА_1 до 06 квітня 2020 року. Наголошує, що відповідач більше п`яти років не проживає у вищевказаній квартирі. Жодного разу з 2015 року і по теперішній час за місцем реєстрації не появлялася, а будь-які її особисті речі в квартирі відсутні. При укладенні договору купівлі-продажу квартири від імені продавця (Відповідача) діяла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на підставі довіреності. Наголошує, що ОСОБА_2 , не має жодного відношення до позивача, як власника вказаної квартири, оскільки не являється членом його сім`ї, договору найму житлового приміщення між ними не укладено, а факт реєстрації відповідача у квартирі створює йому перешкоди в реалізації права власності на належну квартиру, зокрема порушує право вільно користуватися та розпоряджатися згаданою квартирою. Також це завдає значні матеріальні збитки, оскільки обчислення та нарахування комунальних послуг здійснюється в залежності від кількості зареєстрованих в будинку осіб, а також перешкоджає позивачу отримати державну субсидію на оплату комунальних послуг, так як для її призначення враховуються її доходи. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Позивач в підготовчому судовому засіданні поданий позов підтримав.

Відповідач підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції позов визнала у повному обсязі.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - згідно Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.04.2020. Відповідно до п. 12 вказаного Договору продавець ОСОБА_2 зобов`язується виписатися х квартири до 06.04.2020.

Згідно будинкової книги ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (№ 6-709цс16).

Судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у кв. АДРЕСА_1 .

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, враховуючи те, що відповідач визнала позов, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 840 грн 80 к. судового збору.

За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України „Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 420 грн 40 к., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (840,80 х 0,5 = 420,40).

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 420 грн 40 к. відповідно до ст. 141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 (чотириста двадцять) грн 40 к. витрат зі сплати судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 420 (чотириста двадцять) грн 40 к. судового збору, сплаченого ним за подання до суду позовної заяви за квитанцією № 8 від 08.04.2020.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на подання апеляційної скарги продовжується на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 06.07.2020.

Суддя Ю.С. Кучаковський