Провадження № 22-ц/4808/670/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.О., Томин О.О.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 26 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 04 березня 2020 року, в справі за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Івано-Франківська міська рада звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у березні 2018 року на адресу міської ради надійшло звернення ОСОБА_2 про вжиття заходів реагування з приводу незаконного оформлення права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У ході розгляду звернення стало відомо, що підставою для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно було розпорядження міського голови №800-р від 29 грудня 2007 року (пункт 29). Проте будь-яких відомостей щодо оформлення за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 у вказаному розпорядженні немає. Натомість пунктом 29 розпорядження вирішено оформити за ОСОБА_3 право власності на гараж по АДРЕСА_2 . Таким чином свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2008 року видане без відповідної правової підстави. В подальшому вказане свідоцтво стало підставою для оформлення права власності відповідача на земельну ділянку, що розміщена під об`єктом нерухомості.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив поновити строк позовної давності на звернення до суду. Визнати нечинним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2008 року на домоволодіння по АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено загальну позовну давність, поважних причин пропуску судом не встановлено, а відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Івано-Франківська міська рада посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск міською радою без поважних причин позовної давності. При цьому не враховано, що про незаконне оформлення за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 позивачу стало відомо під час розгляду звернення ОСОБА_2 від 23 лютого 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи.

У засіданні апеляційного суду представник Івано-Франківської міської ради Максимів І.І. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів .

Представник ОСОБА_1 адвокат Грицак А.З. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в його відсутності не встановлено.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оскаржуване свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане та підписане посадовою особою позивача - міським головою, то позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права і про особу, яка його порушила ще у 2008 році. Разом з тим із цим позовом звернувся лише у 2018 році, і поважних причин пропуску позовної давності судом не встановлено. Водночас ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Однак, повністю погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність, згідно зі статтею 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок у зв`язку зі спливом позовної давності, місцевий суд в порушення вимог статей 263-265 ЦПК України не навів жодних висновків щодо обґрунтованості цих вимог, але застосував положення про позовну давність.

Матеріалами справи підтверджується, що у лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до міського голови м. Івано-Франківська із заявою про вжиття заходів реагування щодо незаконного оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 (а.с.23-24).

В ході розгляду цього звернення було встановлено, що при оформленні права власності на нерухоме майно відповідач подав до Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації витяг із додатку 1 розпорядження міського голови від 29 грудня 2007 року №800-р. Згідно пункту 29 розпорядження вказано про оформлення за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння загальною площею 229,60 кв.м, житловою площею 112,7 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.7).

26 лютого 2008 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради відповідачу видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. При цьому підставою для видачі вказаного свідоцтва зазначено розпорядження від 29 грудня 2007 року №800-р. Свідоцтво підписано міським головою Анушкевичусом В.А. (а.с.21).

Відповідно до розпорядження міського голови від 29 грудня 2007 року № 800-р «Про оформлення права власності на нерухоме майно» дозволено оформити право власності фізичних і юридичних осіб, згідно із додатками. Також доручено Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації здійснити юридичне оформлення права власності згідно із пунктом 1 цього розпорядження, в тому числі видати свідоцтва про право власності (а.с.8).

За змістом додатку 1 «Перелік фізичних та юридичних осіб, за якими оформляється право власності на об`єкти нерухомого майна (новозбудовані індивідуальні будинки, добудови, прибудови), введені в експлуатацію, а також на підставі інвестиційних договорів» у ньому відсутні відомості щодо оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Натомість, під номером 29 зазначено щодо оформлення за ОСОБА_3 права власності на гараж по АДРЕСА_2 (а.с.9-17).

Встановлено, що по факту подання в органи ОБТІ завідомо підробленого розпорядження Івано-Франківського міського голови від 29 грудня 2007 року №800-р «Про оформлення права власності на нерухоме майно», що стало підставою видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2008 року, 21 квітня 2016 року було відкрито кримінальне провадження №0001717. Постановою слідчого слідчого відділу Івано-Франківського відділу поліції ГУ НП України в Івано-Франківській області від 11 листопада 2017 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту другого частини першої статті 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України (а.с.25-26).

Зі змісту цієї постанови вбачається, що відповідно до розпорядження міського голови «Про оформлення права власності на нерухоме майно» від 29 грудня 2007 року №800-р право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не оформлялось. Згідно висновку експерта №1.1-289-16 від 28 жовтня 2016 року відтиск печатки «протокольна частина Івано-Франківська міська рада» в нижній частині витягу з додатку 1 розпорядження міського голови від 29 грудня 2007 року №800-р між словами «Керуючий справами» та « ОСОБА_4 », поданого відповідачем до обласного комунального підприємства «Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації», виконаний не печаткою «Протокольна частина Івано-Франківська міська рада, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради».

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радивизнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, право користування яким мають неповнолітні діти відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконком міської ради вважає, що задоволення позову не відповідатиме інтересам дітей та звужуватиме обсяг їх існуючих прав (а.с.122-127).

Відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

За змістом частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підпунктом «а» пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5, встановлено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, зокрема: фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна, крім правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити БТІ (пункт 6.1 Тимчасового положення).

Враховуючи вищенаведене колегія судів вважає, що оскаржуване свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видано з порушенням норм чинного законодавства, оскільки міським головою м. Івано-Франківська не видавалось розпорядження №800-р від 29 грудня 2007 року про оформлення права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Звертаючись із вказаним позовом Івано-Франківська міська рада зазначала, що про незаконне оформлення за ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння їй стало відомо у березні 2018 року. А тому строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач у відзиві на позовну заяву просив застосувати строки позовної давності (а.с.39-41).

Питаня позовної давності та її тривалість врегульовано статтями 256, 257 ЦК України.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

При цьому положення частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписане посадовою особою позивача - міським головою. Таким чином, міська рада могла дізнатися про порушення свого права 26 лютого 2008 року - в день видачі вказаного свідоцтва, що в розумінні частини 1 статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Разом з тим із позовом Івано-Франківська міська рада звернулась лише в серпні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.

Частинами четвертою-п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з нормами статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За частиною четвертою цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до частини другої статті 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Всупереч цим вимогам позивач не довів поважність причин пропуску ним строку позовної давності.

За змістом статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому не може бути визнано законним і обґрунтованим. А тому підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Івано-Франківської міської ради.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 02 липня 2020 року