ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3123/20 Справа № 205/5817/18 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедовой О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивачзвернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.01.2016 року, який за життя склав заповіт, яким усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідач належним чином прийняла спадщину, звернувшись із відповідною заявою до державного нотаріуса. В свою чергу, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 09.11.2016 року, але отримала відмову нотаріуса у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2017 року у справі №205/8697/16-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2018 року позивачу надано додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . На підставі вищезазначеного рішення суду позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подачі заяви до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 15.08.2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 на праві власності, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності.

На підставі викладеного позивач просила суд визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 16/100 частин житлового будинку (літ.Б-1) з кількістю кімнат-6, житловою площею-91,5 кв.м., корисною площею-131.7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належало померлому на праві власності.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 , ІПН: НОМЕР_1 , право власності на 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року виправлено описки в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року. Вказано дату смерті ОСОБА_3 « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Викладено другий абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 16/100 частин житлового будинку (літ. Б-1) з кількістю кімнат - 6, житловою площею - 91,5 кв.м., корисною площею - 131,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належало померлому на праві приватної власності».

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.01.2016 року.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, заповів: ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 у встановлений законом строк не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у зв`язку з чим зверталась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини-задоволено. Надано ОСОБА_2 додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю у три місяці, з часу набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.06.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення та рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2017 року залишено без змін. Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 15.08.2018 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 32/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало померлому ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (оригінал свідоцтва про право власності).

Відповідно до наданої Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , вбачається що з заявами про прийняття спадщини звернулись: ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвами про реєстрацію шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ОСОБА_8 , з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. Також, 22 червня 2016 року звернулась ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом.

Згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №498 від 14.01.19 року станом на 31.12.2012 року в реєстровій книзі №285 за реєстровим номер АДРЕСА_2 , містяться відомості про право власності за: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 -39/100 ч, ОСОБА_11 -29/100 ч., ОСОБА_3 -32/100 ч. на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.1972 року, виданого Ленінським відділом комунального господарства, на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 19.10.1972 року, зареєстроване 28.12.1972 року в КП «ДМБТІ» ДОР.

Відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» ДОР встановлено, що до складу спадщини входить саме 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.1972 року, виданого Ленінським відділом комунального господарства, на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 19.10.1972 року.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадщину за законом прийняла його донька ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем першої черги, хоча вона також є спадкоємцем за заповітом, та ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом. У видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом державним нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на частину домоволодіння, яка належала померлому ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст. 1278 ЦК України та посилався на обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення позову.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що звернення до суду з даним позовом є передчасним; відповідач ніяким чином не порушувала права позивача; позивачем у позові про визнання права власності повинна бути особа, яка вже є власником; оскаржуване рішення суду не містить належної правової аргументації та не відповідає усім вимогам закону, а отже підлягає скасуванню.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, у позивача було відсутнє свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки зазначений документ знаходився у іншого спадкоємця відповідача. На неодноразові звернення позивача про необхідність з`явитись до нотаріуса та надати правовстановлюючий документ на домоволодіння відповідач не реагувала.

15.08.2018 року Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2739/02-31 до с/с 525/2016 державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Є.Л. Циганко було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало померлому ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (оригінал свідоцтва про право власності).

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Вищенаведене узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у Листі від 16.05.2013 року № 24- 753/0/4-13.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із п. 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як передбачено п. 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Зі змісту абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із вимогами статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у Постанові від 04.04.2011 року (справа № 3-18гс11).

Таким чином, виходячи з наведених вище обставин, у разі неможливості подання спадкоємцем для нотаріуса оригіналу правовстановлюючого документа, ця обставина спричиняє неможливість видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, а тому, в такого спадкоємця виникає потреба на підставі ст. 392 ЦК України захистити своє суб`єктивне документально непідтверджене право власності на успадковане нерухоме майно, яке за законом спадкоємцю вже належить із часу відкриття спадщини, але документального підтвердження набутого права власності, на яке немає і одержати його в позасудовий спосіб неможливо.

Отже, на підставі зазначеного вище та з урахуванням висновків щодо застосування статті 392 ЦК України, позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності для захисту свого документально непідтвердженого суб`єктивного права власності.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що звернення з позовом є передчасним, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, для звернення особи до суду не є обов`язковою умовою наявність вже порушеного права.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до приписів ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Тому, твердження апелянта про відсутність у позивача права на звернення до суду є такими, що нічим не підтверджені та не відповідають дійсності.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що позивачем у позові про визнання права власності повинна бути особа, яка вже є власником, оскільки в чинному законодавстві України відсутня така норма, яка б забороняла фізичній особі, яка не є власником майна, звертатися до суду із позовом про визнання права власності.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції представником апелянта не наведено жодного доводу щодо того, чим саме порушені права апелянта оскаржуваним рішенням. Апелянт не оскаржувала заповіт та не заперечує проти частки спадкового майна, на яку претендує позивач по справі.

З огляду на викладене приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції представником апелянта не наведено жодного доводу щодо того, чим саме порушені права апелянта оскаржуваним рішенням. Апелянт не оскаржувала заповіт та не заперечує проти частки спадкового майна, на яку претендує позивач по справі.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова