Справа № 628/3426/19
Провадження № 2/628/104/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Шиховцової А.О.,

за участю секретаря - Шевченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Куп`янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 р. позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та судових витрат, посилаючись на те, що відповідачка для особистих корисливих цілей використовувала ім`я її батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , втрату якого вона, як дочка досить важко переживала, отже відповідачкою була спричинена їй моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях та переживаннях. Так, у серпні 2019 року до відома позивачки дійшов факт, що від імені її померлого батька ОСОБА_4 до різних органів надходять скарги та звернення різного тексту. З приводу цього вона, 15.08.2019 року звернулася до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про порушення кримінального провадження, але відомості до ЄРДР не були внесені, оскільки не було встановлено особу, яка використовує дані її померлого батька. Листом ДАБІ від 23.10.2019 р. було повідомлено, що відповідно до запиту, який був поданий від імені ОСОБА_4 Департаментом буде здійснена перевірка у період з 03.10.2019 р. по 16.10.2019 р. З повідомлення № 17358 від 28.10.2019 р. Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області їй стало відомо, що 24.09.2019 р. від Слобожанського управління кіберполіції до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області надійшла інформація про те, що було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти: , та вказана адреса підключення: АДРЕСА_1 , та дані абонента - ОСОБА_2 , мобільні телефони - НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . 07.11.2019 р. Куп`янським ВП ГУНП в Харківській області все ж таки були внесені відомості до ЄРДР за № 0002546. За таких обставин позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою від 15.11.2019 р. суд відкрив провадження у справі за вищезазначеним позовом і призначив розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04.12.2019 р. до суду надійшов відзив на позов від представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Огієнка Б.С. Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 посилається на положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 128 КПК України, за якими, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, вказує на те, що станом на день звернення позивачки з даним позовом у Куп`янському ВП ГУНП в Харківській області зареєстровано два кримінальних провадження в ЄРДР за № 0001991 та № 0002546 за ч. 1 ст. 358 КК України, щодо використання даних померлого ОСОБА_4 . За положеннями ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосовна належна правова процедура; особа вважається невинуватою у чиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Представник відповідача звертає увагу на те, що ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягувалася жодного разу. Зазначає, що аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави вважати, що пред`явлення позовної заяви про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок вчинення злочину поза кримінальним можливе виключно після набуття чинності вироком суду щодо притягнення завдавала такої шкоди до кримінальної відповідальності за вчинений злочин на підставі наявності та встановлення останнього. У свою чергу, КПК України передбачає спеціальну процедуру подання цивільного позову до підозрюваного/обвинуваченого особою, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, під час кримінального провадження. У межах вищезазначених кримінальних проваджень ОСОБА_2 не має ані статусу підозрюваного, ані обвинуваченого, тим більш відсутні будь-які вироки щодо неї. Посилання позивача на лист Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області від 28.10.2019 р., як на підставу позову, представник відповідача вважає безпідставним, оскільки такий лист має виключно інформативний характер та жодним чином не встановлює причетності ОСОБА_2 до вчинення ймовірного злочину, а тим більш її вини. Тому, просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову.

04.12.2019 р. від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, яка ухвалою суду від 19.12.2019 р. прийнята до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

За зустрічним позовом представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Огієнко Б.С. просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_2 на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 , шляхом зазначення в офіційному листуванні та усних висловлюваннях третім особам такого змісту: « ОСОБА_2 використовує дані померлого ОСОБА_4 для особистих корисливих цілей, чим вчинила кримінальне правопорушення». Зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену відносно ОСОБА_2 недостовірну інформацію, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 50000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що ОСОБА_1 систематично публічно звинувачує ОСОБА_2 у скоєнні злочину, до якого остання не має жодного відношення, а саме, у використанні даних померлого ОСОБА_4 для особистих корисливих цілей. Вказаний факт підтверджується, зокрема, відповідною заявою ОСОБА_1 від 30.10.2019 року до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області та самою позовною заявою від 11.11.2019 р. до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Також, враховуючи, що вказані події відбуваються у м. Куп`янськ, який є невеликою територіальною одиницею Харківської області, то чутки про звинувачення у злочині поширюються дуже швидко, про що ОСОБА_2 періодично повідомляють її знайомі - мешканці міста. Інформація про те, що безпосередньо ОСОБА_2 , начебто причетна до вчинення ймовірного злочину, стала відомою її сусідам, друзям, співробітникам, оскільки вона зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності та є бенефіціаром Приватного підприємства «Ліга», а також контрагентам, які пов`язані із нею господарськими правовідносинами. ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягувалася жодного разу. За життя у межах кримінальних вона не мала ані статусу підозрюваної, ані обвинуваченої, тим більш відсутні будь-які вироки щодо неї. Інформація, поширювана щодо ОСОБА_2 відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про, начебто, причетність ОСОБА_2 до вчинення нею особисто кримінального правопорушення для особистих корисливих цілей, та такою, що порушує її немайнові права, по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 . Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до ОСОБА_2 , що у свою чергу впливає на зниження цінності особи останньої. Також, поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи ОСОБА_2 в очах оточуючих, порушивши її честь.Поширення недостовірної інформації відповідачем щодо ОСОБА_2 призвело до завдання шкоди немайновим інтересам останньої, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Визначаючи спосіб захисту своїх порушених прав, позивач виходив з того, що відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України визначено спростування поширеної недостовірної інформації здійснюється у спосіб, у який вона була поширена. Внаслідок окреслених порушень прав ОСОБА_2 , в прядку ст. 23 ЦК України, вона має право на відшкодування моральної шкоди. Заявлену суму моральної шкоди у 50000 грн. позивач та її представник вважають мінімальною для відшкодування душевних страждань ОСОБА_2 , а відтак, розумною та справедливою.

27.12.2019 р. від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого вона просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на його необґрунтованість, зазначає наступне. Єдиною обставиною, на яку посилається позивач, як на підтвердження своїх вимог є подання заяви ОСОБА_1 до Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області та позовної заяви від 11.11.2019 р. Вказані дії були направлені для захисту прав ОСОБА_1 та жодним чином не розповсюджували недостовірну інформацію, оскільки відомості, які надаються до суду або до правоохоронних органів відповідно до законодавства зберігають свою конфіденційність та розголошенню не підлягають. Інформація, яка міститься в зазначених заявах не може бути доступною не уповноваженим особам, і жодним чином не може розповсюджувати недостовірну інформацію. А відомості про те, що ОСОБА_1 розповсюджує чутки є довільними та не відповідають дійсності, більш того, позивач не надав жодного доказу про це. У зустрічному позові також зазначено, що інформація щодо причетності ОСОБА_2 до злочину була поширена ОСОБА_1 до правоохоронних органів та до суду, але це не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_1 звернулася до вказаних установ для захисту своїх прав, які, на її думку, були порушені, з метою перевірки відомостей уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян. Посилаючись на ст.ст. 15,16 ЦК України, якими визначено право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів, ОСОБА_1 вказує на те, що звернення з заявою до правоохоронного органу та подання позову до суду не є поширенням неправдивої інформації, а є законним способом захисту своїх прав та інтересів.

11.02.2020 р. по клопотанню представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5 суд постановив ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою від 02.04.2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та просив суд їх задовольнити, позов ОСОБА_2 не визнав, заперечення на позов викладені у відзиві ОСОБА_1 підтримав та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_2 за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Огієнко Б.С. позов ОСОБА_1 не визнав, підтримав відзив та просив відмовити у задоволенні, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити.

Вислухавши пояснення представників сторін за первісним та зустрічним позовами, перевіривши докази по справі, суд прийшов до наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 09.01.2008 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Куп`янськ Харківської області (а.с.6).

Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 28.08.2019 року зареєстровано кримінальне провадження № 0001991 за ст. 358 ч. 1 КК України на підставі того, що 27.08.2019 р. до чергової частини Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області від ДІМ СП Куп`янського ВП ст. лейтенанта поліції Абраменко Д.О. надійшов рапорт про те, що ним, в ході проведення перевірки по матеріалам ЖЕО № 8160 від 15.08.2019 р., за заявою ОСОБА_6 про використання невідомою особою документів на ім`я померлого ОСОБА_4 та неіснуючого громадянина ОСОБА_7 , встановлено, що в діях невідомої особи вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.7).

Слідчий Стеганцева О. СВ Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області листом від 28.10.2019 р. № 17358 на ім`я потерпілого ОСОБА_6 повідомила, що в ході досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження за № 0001991 від 28.08.2019 р., до Слобожанського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України 02.09.2019, було направлено доручення про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України з метою встановлення ІР-адреси користувача електронної пошти « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та встановлення абонента. 24.09.2019 р. надійшла інформація, де було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти « ІНФОРМАЦІЯ_3 », адресу підключення: АДРЕСА_1 , та абонент: ОСОБА_2 , моб. телефон НОМЕР_4 , НОМЕР_5 (а.с.11).

30.10.2019 р. ОСОБА_1 звернулася до начальника Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ст. 190 КК України та початок досудового розслідування, посилаючись на те, що є підозри, що ОСОБА_2 використовує дані її померлого батька ОСОБА_4 для власних потреб, щоб під його ім`ям отримати для себе вигоду, що підтверджується повідомленнями № 17358 від 28.10.2019 р. Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області. Також, ОСОБА_1 зазначила, що підтвердженням цих обставин є лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 501-н від 03.07.2019 р., у якому зазначено звернення, нібито від її батька ОСОБА_4 , від 10.05.2019 р. про порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, які є в матеріалах ЄО № 8149 від 15.08.2019 р. та листом ДАБІ України № 1020-8264 від 23.10.2019 р. (а.с.9-10).

Так, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області на електронну адресу «ІНФОРМАЦІЯ_3» на ім`я « ОСОБА_8 » направив лист від 23.10.2019 р. за № 1020-8264, в якому вказано, що Департаментом розглянуто його лист від 16.096.2019 р. щодо проведення позапланової перевірки за адресою: АДРЕСА_2 , та повідомлено, що згідно даних єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів наявна інформація щодо об`єкта будівництва «Реконстркукція нежитлової будівлі літ. «Ж-1» під магазин мастильних матеріалів та технічне переоснащення пункту переливу СУГ на території автотранспортного підприємства ВАТ «Оскіл» Харківська область, Борівський район, смт. Борова, вул. Підлісна, 2» - декларація про початок виконання будівельних робіт ХК 30, декларація про готовність об`єкта до експлуатації ХК 49, замовник - ОСОБА_6 . Департаментом було призначено перевірку за вищезазначеною адресою у період з 03.10.2019 по 16.10.2019 (а.с.13-14).

Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 07.11.2019 року зареєстровано кримінальне провадження № 0002546 за ст. 358 ч. 1 КК України на підставі того, 07.11.2019 р. до Куп`янського відділу поліції ГУНП в Харківській області від ДОП Куп`янського ВП в Харківській області ст. лейтенанта поліції Абраменко Д.О. надійшов рапорт про те, що під час розгляду матеріалів ЖЕО № 10933 від 06.11.2019 за заявою ОСОБА_1 про використання даних її померлого батька, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , встановлено, що в даному випадку вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.8).

Слідчий Стеганцева О. СВ Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області листом від 16.12.2019 р. № П424/119-85/02/20-2019 повідомила ОСОБА_1 про те, в ході досудового розслідування матеріали кримінального провадження № 0002546 від 07.11.2019 р. були об`єднані з матеріалами кримінального провадження за № 0001991 від 28.08.2019 р. та 24.09.2019 р. із Слобожанського управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України отримана інформація, де було встановлено ІР-адресу користувача даної електронної пошти « ІНФОРМАЦІЯ_3 », дата, час, ІР-адреса: 06.09.2019, 17:35, 193.110.168.41, адреса підключення: АДРЕСА_1 , абонент: ОСОБА_2 , моб. телефон НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , ІР-адреса НОМЕР_6 закріплена за користувачем ОСОБА_2 (а.с.61,62,63).

ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та є власником цього будинку, відповідно до інформації сектору реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відділу державної реєстрації, Витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19, 38-39).

На виконання ухвали суду від 11.02.2020 р. про витребування доказів, Борівська селищна рада Борівського району Харківської області та Борівська районна державна адміністрація Харківської області повідомили, що у період з 01.03.2019 р. по 01.10.2019 р. листи та скарги від ОСОБА_4 до селищної ради, до Борівської РДА, не надходили (а.с.87,119).

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекцій у Харківській області, у свою чергу, на виконання ухвали суду про витребування доказів, направив до суду копії заяв від ОСОБА_4 , в якій зазначена його адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , електронна адреса: «ІНФОРМАЦІЯ_3». Заяви датовані 27.07.2019 р. та 02.08.2019 р. У заявах заявник вказує на те, що він періодично користується послугами АГЗС, яка розташована у АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 2,764 га з присвоєним кадастровим номером, та яка розташована у АДРЕСА_5 , біля ТОВ «Пальмєра», на земельній ділянці площею 0,0883 га з присвоєним кадастровим номером, та власником яких є ОСОБА_6 і зазначає, що близько п`яти років тому на вказаній земельній ділянці було здійснено будівництво АГЗС без одержання дозвільних на те документів, та просив провести перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, а про результати такої перевірки повідомити його за вищезазначеною електронною адресою. До заяви були додані фотознімки об`єкту будівництва (а.с.89-99). Крім того, на адресу ДАБІ у Харківській області від заявника ОСОБА_4 направлено запит від 09.09.2019 р. щодо повідомлення його про результати розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_6 з приводу порушення останнім вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, та щодо виконання припису про усунення порушення вимог законодавства, та, як вбачається із зави, відповідь просив надати за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.100). 16.09.2019 р. від імені ОСОБА_4 до ДАБІ у Харківській області складена та направлена заява про надання відповіді на звернення громадян щодо результатів проведеної позапланової перевірки об`єкта будівництва АГЗС за адресою: АДРЕСА_2 , та які заходи реагування вжиті стосовно ФО-П ОСОБА_6 , із проханням надати йому відповідь за електронною адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» (а.с.101-102).

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами ст. ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідності до ст. 32 Конституції кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Однакове є регламентованим у ст. 68, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Поширенням інформації є: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 15 наведеної вище Постанови № 1 від 27.02.2009 р., роз`яснено юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, що є сукупністю таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, містить в собі неправдиві дані, викладена із перекрученням фактів. Негативна інформація поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Пукнт 18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. А п.19 цієї постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, оскільки відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст. 12, 81 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем і те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення.

Пункт 18 постанови Пленуму ВСУ №1 закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Такий висновок міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003.

У п.16 постанови Пленуму ВСУ №1 розяснено, що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до роз`яснень п. 5 та п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За приписами ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено у законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

На час розгляду цієї справи у суді, обвинувальний вирок за кримінальними провадженнями № 0001991 та № 0002546 за ч. 1 ст. 358 КК України не винесено, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину не доведена.

Отже, позивачка за первісним позовом не довела належними та допустимими доказами те, що саме діями відповідачки їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачки та вини відповідачки в заподіянні моральної шкоди, не зазначила, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Оцінюючи вимоги зустрічного позову на предмет їх обґрунтованості в контексті зібраних доказів, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стосовно позовних вимог зустрічного позову, суд звертає увагу позивача, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. В той же час, тягар доведення порушення, невизнання чи оспорювання лягає на позивача. Окрім того, передумовою судового захисту цивільного права, має бути правова підстава з якою закон пов`язує виникнення такого права. Підстави виникнення цивільного права визначені ст. 11 ЦК України. Способи захисту прав визначенні ч.2 ст. 16 ЦК України.

Позовні вимоги мають абстрактний характер та пред`явлені внаслідок помилкового тлумачення позивачем за зустрічний позовом самої суті правового інституту «зустрічного позову». Фактично ж ОСОБА_2 , заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_9 вдалася до надання заперечень по суті первісного позову. До зустрічної позовної заяви не додано жодних доказів в обґрунтування позовних вимог та на підтвердження вказаних обставин.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Оспорювана позивачем ОСОБА_2 інформація, яку відповідач ОСОБА_1 повідомила під час її звернення до правоохоронного органу, який наділений законом повноваженнями перевірити цю інформацію на достовірність, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі ст.277 ЦК України.

Крім того, встановлено судом, що вироку суду з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст.383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, не було. Також відповідачці ОСОБА_1 не оголошувалась підозра з цього приводу. Тому посилання позивача ОСОБА_2 на те, що відповідачкою було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення не є обґрунтованою підставою для задоволення позову, оскільки повідомляти правоохоронні органи про кримінальні правопорушення є обов`язком громадянина України.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено, що наміром відповідачки ОСОБА_1 було поширення недостовірної інформації про позивача чи опорочення її честі, гідності та ділової репутації.

Вимоги зустрічного позову про «визнання недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_2 на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 , шляхом зазначення в офіційному листуванні та усних висловлюваннях третім особам такого змісту: « ОСОБА_2 використовує дані померлого ОСОБА_4 для особистих корисливих цілей, чим вчинила кримінальне правопорушення» та спростування поширеної інформації, суд вважає такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено, не обґрунтовано та не надано суду жодних доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України, яким саме чином, яким конкретно третім особам (сусідам, друзям, співробітникам), окрім як звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів та до суду з позовом, і в якій формі була поширена недостовірна інформація відповідачем, та яким саме чином звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів, суду, яке вона вважає недостовірним, порушується її особисте немайнове право на повагу честі, гідності та ділової репутації і що цим їй завдана моральна шкода.

Щодо моральної шкоди, суд зазначає, що підстави та порядок для стягнення моральної шкоди визначені ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, якою неправомірною винною поведінкою відповідача їй завдано моральну шкоду відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК та в чому полягає вказана шкода відповідно до ст. 23 ЦК України.

Разом з тим, судом не встановлено фактів поширення недостовірної інформації проти ОСОБА_2 , а тому, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 11, 12 13, 78, 79, 89, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» визначений цим судовим рішенням процесуальний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

На виконання вимог ч. 10 ст. 272 ЦПК України суд повідомляє учасникам справи веб-адресу сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою вони можуть отримати інформацію по даній справі: http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023/gromadyanam/csz/. Копія (текст) судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/ (в рядку «Справа №» необхідно ввести номер справи, в якій видано це судове рішення).

Повний текст рішення складений 03 липня 2020 року.

Головуючий А.О.Шиховцова