ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2055/19 Номер провадження 22-ц/814/1543/20Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.,

розглянувши в порядку письмового письмовому провадженні в м. Полтаві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року, ухвалені під головуванням судді Мороз Т.М., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

В серпні 2019 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом на загальну суму 19993 гривні 98 копійок та судові витрати в сумі 1921,00 грн..

Підстави позову вмотивовував тим, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н від 22 липня 2008 року, за умовами якого він отримала кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При укладенні договору позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписані ним Анкета - заява, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» складають договір між ОСОБА_1 та банком, що підтверджується його підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Взяті на себе зобов`язання позичальник ОСОБА_1 не виконує. Станом на 30 червня 2019 року її заборгованість перед банком складає 19993 грн. 98 коп., з яких: 1448 грн. 22 коп. заборгованість за тілом кредиту; 15655 грн. 57 коп. заборгованість за відсотками, 1700 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, 250 гривень штрафу (фіксована частина), 940 гривень 19 коп. штрафу (процентна складова).

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Додатковим рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року заяву представника позивача, адвоката Яременка Олега Євгеновича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБакн» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмір 7166,80 (сім тисяч сто шістдесят гривень 80 копійок).

короткий зміст вимог апеляційної скарги :

З даними рішеннями не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк» та подав на них апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, і відмовити у задоволенні заяви адвоката Яременка О.Є. про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що не може бути взята до уваги правова позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки відповідачем не оспорювалися і не заперечувалися умови договору, договір не визнавався недійсним, не оспорений факт його укладення.

Відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, вислови свою згоду з формою договору та його умовами.

Вважає, що суд неналежним чином дослідив докази, надані позивачем у підтвердження своїх позовних вимог, оскільки умовами анкети-заяви визначена відсоткова ставка за користування кредитними коштами, строки та порядок внесення коштів на погашення заборгованості, порядок та розмір сплати неустойки.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив та застосував положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки сама процедура укладення даного договору не передбачає підписання позичальниками стандартних Умов та правил надання банківських послуг, а факт ознайомлення з ними засвідчується відповідними записами та їх підписами в заяві.

Вказує, що банківська виписка має статус первинного документу, який є належним доказом у підтвердження інформації про рух коштів на балансі кредитної картки.

Положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Суд своїм рішенням фактично звільнив відповідача від виконання зобов`язань за укладеним договором.

Також наводить заперечення проти визначеного представником відповідача розміру надання правової допомоги, оскільки їх вартість значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту. Участь у розгляді справи адвокат безпосередньо не приймав.

Вважає, що відповідачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично ним понесені на правову допомогу.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 УПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Місцевий суд встановив, що між сторонами був укладений кредитний договір від 22 липня 2008 року у вигляді заяви анкети підписаної сторонами.

Суд вказав на те, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 липня 2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також вказав про те, що між моментом закінчення строку дії кредитної картки НОМЕР_1 (а відтак і дії кредитного договору) у травні 2009 року і моментом відкриття нового карткового рахунку НОМЕР_2 у липні 2012 року минуло три роки. Протягом цього періоду нові кредитні договори між позивачем і відповідачем не укладалися, а дія заяви-анкети від 22.07.2008 р. не пролонгувалася та відповідно вже не поширювалася на умови видачі нової кредитної картки.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 526, 530, 1046, 1054 Цивільного кодексу України на підставі кредитного договору у позичальника виникає обов`язок з повернення наданих йому банком грошових коштів (кредиту) та сплати процентів у встановлені договором строки (терміни).

Згідно чинного законодавства визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2008 року позивач видав відповідачу нову кредитну картку за номером 828277 з терміном дії до травня 2009 року включно та кредитну картку за номером 216676 з терміном дії до травня 2016 року (а.с. 70).

Факт отримання карток не заперечується відповідачем, як і факт отримання і користування кредитними коштами.

Надані позивачем докази у підтвердження позовних вимог, зокрема: анкета-заява та довідка про умови кредитування( а.с 8-9) підписані відповідачем 22 липня 2008 року є нечитабельними.

У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Протягом усього часу розгляду справи позивач не надав належним чином оформлені копії вказаних вище документів.

Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, датовані 13 березня 2014 року (а.с. 127), також не містять умов кредитування, зокрема розміру відсоткової ставки, пені чи неустойки за неналежне виконання умов договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафів та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

В зазначеній частині висновки місцевого суду є вірними.

Надаючи оцінку доказам, які надані сторонами у підтвердження та спростування позовних вимог, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду в тій частині, що позивачем не доведено умови кредитування ОСОБА_1 .

З наданої позивачем детальної виписки за основною картою НОМЕР_1 (а.с. 102-106) вбачається, що вона стосується карти НОМЕР_2 , виданої 20 липня 2012 року, останнє поповнення готівкою кредитної карти мало місце 19 листопада 2016 року.

З цієї ж виписки вбачається, що 20 липня 2012 року при отриманні карти НОМЕР_2 не було здійснено зарахування коштів з іншої карти, щоб свідчило про пролонгацію попереднього кредитного договору.

АТ КБ «Приватбанк» ні у додатках до позовної заяви, ні з додатковими письмовими доказами не надав суду кредитних договорів, за якими видав відповідачу кредити у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок НОМЕР_1 та на картковий рахунок НОМЕР_2 .

Також АТ КБ «ПриватБанк» не звертався з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі якого відповідачу була видана картка № НОМЕР_2 .

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22 липня 2008 року, укладеного між сторонами, вбачається, що заявлена заборгованість утворилася станом на 30 червня 2019 року, і складала 19993 грн. 98 коп., з яких: 1448 грн. 22 коп. заборгованість за тілом кредиту; 15655 грн. 57 коп. заборгованість за відсотками, 1700 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, 250 гривень штрафу (фіксована частина), 940 гривень 19 коп. штрафу (процентна складова).

На спростування цього розрахунку відповідач надала розрахунок, з якого вбачається, що станом на момент останнього внесення коштів на кредитну карту 19 листопада 2016 року вона мала переплату на користь банку (а.с. 77-85). Внесення цих коштів було здійснено на картку НОМЕР_2 .

Ці розрахунки не спростовані позивачем, їх невідповідність не підтверджена належними доказами.

За картою 828277 02 серпня 2008 року було здійснено зняття готівки і 02 жовтня 2008 року поповнення карти на 69,50 грн. (а. с. 103).

З 07 липня 2012 року за випискою банку по карті НОМЕР_1 позивачем були проведені виключно банківські операції на списання відсотків за користування кредитним лімітом, штрафів за прострочений кредит та ін.

Умови нарахування цих видів платежів не доведені позивачем.

Зі змісту анкети-заяви чи пені не можливо встановити розмір пені за порушення чи неналежне виконання умов зобов`язання (а.с. 8-9).

Внаслідок цього, заявлені вимоги про стягнення заборгованості за пенею, комісією чи штрафними санкціями не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не доведено наявність об`єктивних причин, які призвели до неможливості виконання ним вимог процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що прийняття на стадії апеляційного розгляду нового доказу порушить вимоги ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Заперечення апелянта щодо неврахування судом позиції Верховного Суду в складі колегії суддів касаційного господарського суду в справі №923/760/18 постанова від 08 липня 2019 року, у якій суд дійшов висновку про відсутність вимог закону щодо підпису боржника Умов та правил надання банківських послуг, оскільки вона не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Вимоги позивача про стягнення відсотків чи неустойки мають бути підтвердженні належними доказами, зокрема умовами кредитного договору, яких, підписана відповідачем анкета-заява, не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року.

Щодо доводів апелянта в частині рішення суду відносно компенсації витрат відповідача на отримання правової допомоги.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони.

У апеляційній скарзі позивач наводить свої заперечення проти розміру витрат відповідача на правову допомогу, вважаючи їх неспівмірними з розміром позовних вимог та обсягом представництва в судовому процесі.

Суд, при визначенні суми відшкодування має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04).У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентспроти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем заявлено вимогу про відшкодування понесених нею судових витрат до ухвалення рішення судом (а.с. 46-48).

Докази у підтвердження розрахунку витрат надані в межах строку, визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Наданий остаточний розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу (ст. 179-180) є у повній мірі обґрунтованим та відповідає фактичним діям, які вчинені представником відповідача в судовому процесі.

Апеляційний суд бере до уваги кількість складених та поданих до суду представником відповідача адвокатом Яременком О.Є., процесуальних документів, їх зміст, необхідність проведення власного розрахунку заборгованості, ознайомлення з матеріалами справи.

Наведений представником погодинний тариф відповідає вимогам засад розумності та умов договору про надання правової допомоги, укладеного між відповідачем та її представником.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта в цій частині також не спростовують висновків місцевого суду.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року та додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук