Справа № 513/491/19
Провадження № 2/513/105/20
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року Саратський районний суд Одеської області у складі судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Фабрикатор Н.В., позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Манової І.М., відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення зі зняттям з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2019 року представник позивачки адвокат Манова І.М. звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру під номером чотири в будинку під номером тридцять вісім по АДРЕСА_1 , що чиняться з боку ОСОБА_2 , виселити його з вказаної квартира та зняти з реєстраційного обліку у зазначеному житловому приміщенні; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивачка ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07 липня 2012 року є власником квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням сесії Саратської селищної ради Одеської області від 16 лютого 2016 року вулиця Леніна в смт. Сарата була перейменована на ОСОБА_3 .

Спочатку позивачка не заперечувала проти проживання відповідача у належній їй квартирі. Однак, протягом останніх п`яти років відповідач систематично руйнує і псує жиле приміщення, зловживає спиртними напоями, приводить в житло сторонніх осіб, з якими розпиває спиртні напої, на зауваження не реагує, позивачку у квартиру не пускає. В квартирі антисанітарія, за п`ять років поточного ремонту в квартирі не проводилось, квартира в занедбаному стані.

З 2015 року позивачка хворіє, без ліків не може прожити й дня, отримує мінімальну пенсію за віком. Окрім того, вона є опікуном неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку необхідно забезпечувати усім необхідним для навчання, одягати, кормити, у зв`язку чим, виникла необхідність у розпорядженні власністю, а відповідач чинить перешкоди, тому позивачка змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Позов обгрунтуваний посиланням на ст. 391 ЦК України та ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР (а.с.2-3).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 03 травня 2019 року у складі судді Тончевої Н.М. відкрито провадження у справі (а.с.30).

Ухвалою суду від 01 липня 2019 року провадження у справі було зупинено до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, що залучені до проведення антитерористичної операції (а.с.49-50).

У зв`язку із закінченням терміну відрядження як тимчасового переведення до Саратського районного суду Одеської області судді Тончевої Н.М., розпорядженням керівника апарату Саратського районного суд Одеської області від 22.07.2019 року призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу цивільну справу передано судді Бучацькій А.І.(а.с.53-54).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року провадження у справі було поновлено (а.с.60).

Позивачка та її представник адвокат Манова І.М. в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Пояснили, що відповідач перебував у шлюбі з дочкою позивачки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті за рішенням суду відповідача було позбавлено батьківських прав щодо їх спільної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивачка була призначена опікуном дитини. Позивачка проживає у власному будинку по АДРЕСА_1 разом з дитиною. На даний час колишній зять ОСОБА_2 заважає позивачці розпоряджатися належною їй квартирою, систематично руйнує і псує жиле приміщення, зловживає спиртними напоями, на зауваження не реагує, не бажає знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Послався на те, що квартира АДРЕСА_2 належала йому на підставі договору дарування, починаючи з 2010 року він постійно в ній проживає та зареєстрований. Він перебував у шлюбі з дочкою позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка, ОСОБА_6 . З позивачкою вони домовились, що спірну квартиру він подарує своїй дочці ОСОБА_4 в рахунок сплати аліментів, але буде у квартирі проживати. Для безперешкодного оформлення договору дарування у липні 2012 року він знявся з реєстрації у вищевказаній квартирі, але приблизно через місяць за згодою позивачки знову зареєструвався в ній. Лише після звернення позивачки до суду з позовом про його виселення, він зрозумів, що договір дарування укладено на користь позивачки. Вважає, що позивачка ввела його в оману. Правила проживання він не порушує, підтримує житло у належному стані. Починаючи з 2015 року він перебував на військовій службі за контрактом, приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на сході України, має статус учасника бойових дій, іншого житла у нього немає.

Вислухавши позивачку та її представника адвоката Манову І.М., відповідача ОСОБА_2 , дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За частиною 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно договору дарування квартири від 07 липня 2012 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області 07 липня 2012 року за реєстровим № 1712, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 .

У пункті 2 договору дарування зазначено, що вказана квартира, що відчужується за цим договором, належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області 11 лютого 2005 року за реєстровим № 437, зареєстрованого Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 28.02.2005 року, номер витягу 6614878, реєстраційний номер 9846038.

Зазначений договір дарування від 07 липня 2012 року зареєстровано в державному реєстрі правочинів за № 5089294 (а.с. 17-18, 19).

Згідно витягу про державну реєстрацію права Саратського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості № 35337674 від 30.08.2012 року, квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, реєстр № 1712/07.07.2012 (а.с. 20 ).

Як вбачається з паспорту відповідача ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого Саратським РС ГУДМС України в Одеській області 06 квітня 2004 року, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 22 листопада 2010 року. Був знятий з реєстації за вказаною адресою 03 липня 2012 року, але з 30 серпня 2013 року та до теперешнього часу зареєстрований у квартирі за вищевказаною адресою (а.с.94-95).

З копії домової книги за адресою: АДРЕСА_3 , заведеної 15 квітня 1994 року вбачається, що попереднім власником квартири була ОСОБА_7 . У 2010 році квартиру придбав відповідач ОСОБА_2 , який з 22 листопада 2010 року там зареєструвався. 03 липня 2012 року відповідач ОСОБА_2 знявся з реєстрації у зазначеній квартирі. Однак, 30 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_2 знову був зареєстрований у спірній квартирі з дозволу нового власника ОСОБА_1 (а.с. 8-11).

Зазначені докази спростовують посилання позивачки та її представника на те, що відповідач ОСОБА_2 лише з 30 серпня 2013 року зареєстрований та проживає у вказаній квартирі.

Отже у спірну квартиру відповідач вселився та був зареєстрований в ній як власник, починаючи з 22 листопада 2010 року. Перед оформленням договору дарування квартири 03 липня 2012 року він знявся з реєстраційного обліку, але з 30 серпня 2013 року знову зареєстрований за вищевказаною адресою як колишній власник та колишній член сім`ї нового власника квартири та проживає в ній, шо не оспорюється позивачкою та підтверджується вищевказаними доказами.

Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 25 липня 2013 року у справі № 513/1252/13-ц ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо його дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 призначено опікуном малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 05 серпня 2013 року.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що мати дитини ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_9 проживає з бабусею ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 проживає один в АДРЕСА_3 , власного житла не має (а.с.21-22).

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , але фактично проживає по АДРЕСА_1 . Позивачка разом з внучкою проживає у власному будинку. розташованому по АДРЕСА_1 . Зі слів позивачки свідку відомо, що відповідач зловживає спиртними напоями та не доглядає за квартирою, в якій проживає. Проте безпосередньо до квартири за місцем проживання відповідача свідок не заходила.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_3 від 26.05.2019 року за № 938, молодший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за контрактом в військовій частині НОМЕР_3 з 15.02.2015 року по теперішній час (а.с.70).

З довідки Військової частини НОМЕР_3 від 07.06.2019 року за № 1225 вбачається, що ОСОБА_2 в період з 10 березня 2019 року по день видачи довідки безпосередньо брав участь у здійсненні заходів забезпечення національної безпеки, оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в с. Гранітне (а.с.44).

Посвідчення серії НОМЕР_4 , видане Управлінням персоналу Командування ВМС ЗС України від 09 вересня 2019 року підтверджує, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.117).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини 1 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. За положеннями частини першої статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Згідно частини першої статті 65 Конститії України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей .

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позивачка у позовній заяві просить усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на спірну квартиру, що чиняться відповідачем, виселити його з вказаної квартири на підставі статті 391 ЦК України та ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стаття 109 ЖК України встановлює, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними та відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" (Sadovyak v. Ukraine, заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі "Вінтерстайн та інші проти Франції" (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року по справі №569/4373/16-ц висловила правову позицію, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторони договору дарування внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Судом встановлено, що позивачка, прийнявши квартиру від відповідача у дар, тобто безоплатно, достовірно знала про факт проживання у цій квартирі відповідача колишнього свого зятя та колишнього власника квартири, який не має іншого житла. Отже право позивачки на спірну квартиру не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок виселення стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням встановлених судом обставин справи та особи відповідача, який приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на сході України та є учасником бойових дій.

Та обставина, що позивачка є власником квартири та має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, а отже має право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР, згідно до якої припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє члена сім`ї власника квартири права користування цим приміщенням.

Позивачка не надала суду належних доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає у власному житловому будинку за іншою адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави для застосування ст. 109, 116 ЖК УРСР та виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради.

Отже, зняття з реєстрації місця проживання відповідача може бути здійснено органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про виселення.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову позивачки про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача та зняття з реєстраційного обліку, належить відмовити повністю.

Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат.

Керуючись ст.ст.2-15, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення зі зняттям з реєстраційного обліку - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10 липня 2020 року.

Суддя А. І. Бучацька