ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/579/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2019 року (суддя Стефанишин С.Л.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб з ОСОБА_2 , укладений 12 березня 2011 року в Міській адміністрації округу Лімасол, Муніципалітету Като Полемідія Республіка Кіпр реєстратором шлюбів ОСОБА_7 (номер запису 152).

Позов мотивовано тим, що між ним, громадянином Російської Федерації та громадянкою України - ОСОБА_2 , 12 березня 2011 року було укладено шлюб, який зареєстровано у Міській адміністрації округу Лімасол, Республіка Кіпр. За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей.

Позивач вказував, що спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюб існує лише формально, сторони спільно не проживають та не ведуть спільне господарство з лютого 2016 року. Зазначав, що у нього створена інша сім`я в якій очікується народження дитини. Позивач не бажає примирення з ОСОБА_2 . Відновлення сімейних відносин є неможливим, а шлюб носить формальний характер.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений 12 березня 2011 року між громадянином Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в Міській адміністрації округу Лімасол, Муніципалітету Като Полемідія Республіка Кіпр реєстратором шлюбів ОСОБА_7 (номер запису 152) розірвано. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подальше спільне життя і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, оскільки вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберегти сім`ю не мають, що є підставою для розірвання шлюбу.

Суд, застосувавши до спірних правовідносин як норми СК України, так і положення Закону України «Про міжнародне приватне право», дійшов висновку про можливість розірвання шлюбу за законодавством України та відсутності визначених процесуальним законом підстав для залишення даного позову без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування ст.60 ЗУ «Про міжнародне приватне право». Вважає, що розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 має відбуватися за законодавством Королівства Іспанії, та саме в цій країні. Сторони проживали у цій країні з 2012 року по 2016 рік, крім того ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми до цього часу продовжує проживати в ОСОБА_4 . Факт того, що подружжя має найбільш тісний зв`язок з Іспанією, підтверджується тим, що там проживають та навчаються їхні спільні діти, також саме судами Королівства Іспанія розглядалися справи щодо поділу майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Також ОСОБА_3 за насилля відносно ОСОБА_2 був притягнутий до кримінальної відповідальності за іспанським законодавством.

Крім того, вважає, що спір не підсудний судам України, оскільки під час розірвання шлюбу згідно законодавства Іспанії спочатку необхідно вирішити питання щодо прав та обов`язків батьків по спілкуванню з дітьми та ряд інших питань щодо майна. Позовна заява про розірвання шлюбу підлягає залишенню без розгляду, оскільки вона підписана представником на підставі довіреності, яка не посвідчена нотаріально, в тексті цієї довіреності вказано інший номер паспорту ОСОБА_3 ніж той, який міститься в матеріалах справи. Разом з тим, апелянт вважає, що право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом та не підлягає передорученню, однак в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували бажання ОСОБА_3 розірвати шлюб, а до позовної заяви додані не оригінали документів а їх копії, також відсутній оригінал свідоцтва про шлюб.

Апелянт зазначав, що суд помилково застосував до спірних правовідносин Угоду про правову допомогу в цивільних справах між Україною та Республікою Кіпр, оскільки дана угода має застосовуватися до правовідносин, які виникають між громадянами України та Кіпру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу безпідставною, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказував, що до моменту виникнення спору між сторонами на території Королівства Іспанія не було порушено провадження про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . З постанови Суду у справах насилля проти жінок №1 Марбельї від 12 березня 2018 року вбачається, що позовна заява про розірвання шлюбу прийнята до провадження пізніше, ніж подана заява ОСОБА_3 до Хмельницького міськрайонного суду. Вважає, що до спірних відносин підлягає застосуванню українське законодавство, оскільки місцем реєстрації ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , також остання має на праві власності житло в Україні. Крім того, суд констатував факт відсутності відомостей про реєстрацію відповідача за межами України.

Не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності повноважень представника на подання позову, при цьому вказував, що довіреність видана на ім`я представника містить офіційний переклад та поставлений апостиль. Також зазначав, що чинним законодавством не передбачено заборон на підписання позовних заяв про розірвання шлюбу представником позивача.

Доводи щодо недопустимості доказів вважає такими, які порушують принцип змагальності у судовому процесі та вказує, що оригінали усіх документів подавалися ним для огляду у судовому засіданні, при цьому будь-яких заперечень щодо них зі сторони представника відповідача не надходило.

В судове засідання ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Від ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника.

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасника судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що 12 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб в Міській адміністрації округу Лімасол, Муніципалітету Като Полемідія, Республіка Кіпр реєстратором шлюбів ОСОБА_7, номер запису 152. Укладення шлюбу підтверджується наданим представником позивача свідоцтвом про шлюб (а.с.12-13 т.1).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянка України, зареєстровані АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації, відповідач ОСОБА_2 є громадянкою України, зареєстрована: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності відповідачу на праві власності належить 1/3 частина зазначеної квартири.

Як слідує із позовної заяви та не було заперечень представника відповідача, на теперішній час відносини між подружжям припинилися, спільного господарства не ведуть.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватись до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя є спільним.

У справі, яка переглядається судом установлено, що позивач ОСОБА_3 є громадянином Росії, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 громадянка України, зареєстрована: АДРЕСА_1 , належних та допустимих доказів щодо останнього спільного місця проживання сторін матеріали справи не містять, але оскільки спільні діти сторін є громадянами України, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми сімейного законодавства України, як національне право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, врахувавши наведені норми права і встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, який спільно не проживає з відповідачем і шлюбні стосунки припинено, а також з урахуванням конституційного права особи на шлюб за вільною згодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що розірвання шлюбу має відбуватися в Іспанії згідно з нормами її національного законодавства, спростовуються змістом наведених вище норм матеріального права та встановленими судом у цій справі обставинами.

Доводи апеляційної скарги про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки справа не підсудна судам України не впливають на вищезазначені висновки суду.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Інші належні докази, щодо місця реєстрації проживання чи перебування відповідачки в матеріалах справи при відкритті провадження були відсутні.

Належним підтвердженням постійного проживання за кордоном, згідно наказу Міністерства закордонних справ України №337 від 17.11.2011 року «Про затвердження Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей-громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном» є прийняття громадянина України на постійний консульський облік.

Відповідно до пункту 1.2 Правил, консульський облік полягає в реєстрації в закордонній дипломатичній установі громадянина України, який постійно або тимчасово перебуває за кордоном, шляхом внесення даних про громадянина України до облікової картки та електронного реєстру громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, що ведеться в ЗДУ за встановленою формою, проставленні в дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини відповідної відмітки (штампу).

Згідно з п.1.5 Правил, Консульський облік здійснюється у випадках: постійного проживання громадянина України за кордоном на законних підставах; тимчасового перебування громадянина України за кордоном на законних підставах більше ніж три місяці; зміни місця проживання в межах однієї держави (переїзд з консульського округу однієї закордонної дипломатичної установи до консульського округу іншої) або переїзду з однієї іноземної держави до іншої; зміни меж консульського округу ЗДУ; усиновлення дитини-громадянина України іноземцем або громадянином України, який постійно проживає за кордоном.

Проте, належні докази, що б підтверджували зареєстроване місце проживання відповідачки за межами України, відповідачкою не надано.

Твердження апелянта щодо залишення позовної заяви без розгляду з тих підстав, що в іншому суді, а саме в Іспанії нею теж подано позов про розірвання шлюбу, однак розірванню шлюбу за законодавством Іспанії передує низка заходів, що вводяться в дію з моменту прийняття позову про недійсність шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки позовна заява про розірвання шлюбу подана до Хмельницького міськрайонного суду 18 вересня 2017 року. Як вбачається з наданої копії постанови Суду у справах насилля проти жінок №1 Марбельї від 12 березня 2018 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 прийнята до провадження в 2018 році. Таким чином, заява про розірвання шлюбу ОСОБА_3 подана раніше до Хмельницького міськрайонного суду, ніж заява ОСОБА_2 .

Твердження апелянта про те, що довіреність представника позивача та інші документи, які надавалися ним суду оформлені з порушенням вимог як іспанського законодавства так і українського, є безпідставними.

Статтею 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Довіреність представника позивача, свідоцтво про шлюб містять офіційний переклад та проставлений апостиль. Апостиль є спеціальний штамп апостиляції, що засвідчує дійсність підписів, статусу осіб, печаток.

Документи, які надавалися суду представником позивача містять офіційний переклад та проставлений апостиль.

Щодо того, що на думку апелянта, позовну заяву мало б бути подано особисто ОСОБА_3 , то відповідно до умов довіреності ОСОБА_1 має право підписуватись за ОСОБА_3 на заявах, позовних заявах, апеляційних чи касаційних скаргах, рішеннях, витягах. Заборон на підписання позовної заяви про розірвання шлюбу представником позивача чинне процесуальне законодавство не містить. Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 про те, що він підтримує позовну заяву про розірвання шлюбу (а.с.229, т.2).

Посилання в рішенні суду першої інстанції на Угоду між Україною та Республікою Кіпр, дата набуття чинності якої 18.03.2006 року є зайвою, та не впливає на правильність вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому такі доводи апелянта слід відхилити.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 липня 2020 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк