КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/1073/17 Головуючий у І інстанції Миколаець І.Ю.
Провадження №22-ц/824/3259/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_1 як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 19.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на час подання позову організаційно-правову форму змінено на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») (надалі Банк) та ОСОБА_5. було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 723 (далі Кредитний договір), згідно умов якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 44000,00 грн. для споживчих цілей строком на 10 років (до 19.09.2017 року) зі сплатою 14 відсотків річних.

19.09.2007 року між Банком (Іпотекодержателем) та ОСОБА_5. (іпотекодавцем), з метою забезпечення виконання умов Кредитного договору, було укладено Іпотечний договір № 1415, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В. за реєстровим № 2397 (далі - Іпотечний договір), за яким предметом іпотеки є однокімнатна квартира № АДРЕСА_1.

16.03.2016 року Святошинським районним судом м.Києва за позовом Банку до Іпотекодавця було ухвалено рішення, яким позов про звернення стягнення на нерухоме майно задоволено частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру № АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5.

В частині виселення ОСОБА_5., ОСОБА_2., ОСОБА_6., ОСОБА_3., ОСОБА_4. відмовлено.

12.12.2016 р. рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення від 16.03.2016 р. в частині відмови у виселенні ОСОБА_5. скасовано та постановлено рішення про виселення ОСОБА_5. з даної квартири.

Оскільки іпотекодержатель має право звернутись до суду з позовом про виселення окремо, та враховуючи те, що у ОСОБА_5. на праві власності є ще одна квартира № АДРЕСА_3, позивач просить виселити відповідачів із квартири № АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5. і зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року позов задоволено частково.

Виселено із квартири № АДРЕСА_1: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що квартира, з якої АТ «Ощадбанк» просить суд виселити відповідачів, була придбана ОСОБА_5. 15.03.2005 р., тобто не за рахунок кредитних коштів позивача, що виключає їх виселення із кватири без надання іншого житлового приміщення.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що ухвалюючи рішення, суд вірно зважив на наявність доказів в обґрунтування тих вимог, які просив задовольнити позивач, встановив правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та надав їм відповідну правову оцінку. Інша оцінка таких правовідносин не є метою розгляду заяви про скасування заочного рішення.

Крім того, вважає, що суд дійшов правильного висновку не прийнявши за новий доказ, який впливає на рішення суду свідоцтво про смерть одного з відповідачів, оскільки відносно такого відповідача не буде виконуватись рішення.

Також твердження апелянта про те, що судом при ухваленні рішення не досліджувався договір купівлі-продажу від 15.03.2005 року, який нотаріально посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. є не достовірним, оскільки така інформація міститься у іпотечному договорі та досліджувалась судом.

На підставі вищевикладеного, позивач вважає твердження апелянта про те, що суд не досліджував договір купівлі-продажу від 15.03.2005 року, який нотаріально посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та докази, які не були наявні в матеріалах справи безпідставним.

Щодо твердження апелянта про те, що квартира № АДРЕСА_1 є єдиним житловим приміщенням, яким має право користуватись ОСОБА_6. та її малолітні діти, а тому виселення відповідача та її малолітніх дітей з цієї квартири є можливим лише за умови надання іншого житлового приміщення.

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за ОСОБА_5. зареєстрована квартира загальною площею 51,3 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, твердження, апелянта, що квартира № АДРЕСА_1 є єдиним житловим приміщенням є неправдиві.

Крім того, відповідно до акту ЖЕД-2 від 20.10.2016 встановлено, що в квартирі № АДРЕСА_1 проживають орендарі. Отже, ОСОБА_6 та неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживають, квартира здається в оренду, кошти отримані від оренди Боржник використовує на власні потреби, а не направляє на погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вище наведене, відповідач вважає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до ст. 375 ЦПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.03.2019 року у справі немає.

Представник ОСОБА_6. - адвокат Зозуля Т.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Представник АТ «Ощадбанк» в судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши представника апелянта, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на час подання позову організаційно-правову форму змінено на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_5. було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 723 (далі Кредитний договір), згідно умов якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 44000,00 грн. для споживчих цілей строком на 10 років (до 19.09.2017 року) зі сплатою 14 відсотків річних (а.с. 11-12).

19.09.2007 року між Банком та ОСОБА_5., з метою забезпечення виконання умов Кредитного договору, було укладено Іпотечний договір № 1415, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В. за реєстровим № 2397, за яким предметом іпотеки є однокімнатна квартира № АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Предметом іпотеки за Іпотечним договором є однокімнатна квартира № АДРЕСА_1 право власності іпотекодержателя на яку підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. 15.03.2005р. за реєстровим №646 та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 17.03.2005р. у реєстрову книгу №д.698-30 під реєстровим № 6684-а (п. п. 1.1, 1.2 Іпотечного договору) (а.с.17).

З довідки форми №3, виданої ЄРРЦ Філія № 801-804 вих.№4753 від 08.12.2014 року, вбачається, що в квартирі № АДРЕСА_1, крім ОСОБА_5. проживають та зареєстровані: ОСОБА_2. (з 26.04.2005р.), ОСОБА_6. (з 30.08.2005р.), ОСОБА_3. (з 26.06.2012р.), ОСОБА_4 (з 25.02.2014р.) (а.с. 23).

З акту ЖЕД-2 від 20.10.2016 р. встановлено, що ОСОБА_2., ОСОБА_6., ОСОБА_3., ОСОБА_4 є квартирантами, а ОСОБА_5. в даній квартирі не проживає (а.с. 32).

Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 19.10.2016 р. у ОСОБА_5. на праві власності перебуває нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 33-34).

У п.3.3.11. сторони Іпотечного договору домовилися, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець зобов'язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки протягом 1 місяця з дати отримання такої вимоги, а також сприяти виселенню всіх мешканців, що зареєстровані та/або фактично проживають за адресою знаходження предмета іпотеки, звільненню предмета Іпотеки.

25.12.2014 року філією - Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на адреси Іпотекодавця та відповідачів було направлено письмові вимоги про звільнення житлового приміщення (квартири) протягом одного місяця з моменту отримання вимоги (а.с. 17, 19, 20).

Вказані вимоги отримані адресатами, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 18, 21, 22). У вказаний строк відповідачі передане в іпотеку Банку житлове приміщення (квартиру) не звільнили.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Згідно ч.3 ст.40 Закону України Про іпотеку», особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Із вказаною нормою Закону України «Про іпотеку» кореспондується ст.109 ЖК УРСР, відповідно якої виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Позивач стверджував, що Іпотекодавець - третя особа ОСОБА_5. навмисно, з метою недопущення звернення стягнення на предмет іпотеки, без повідомлення та згоди Іпотекодержателя, вселила та зареєструвала в квартиру ОСОБА_3. та ОСОБА_4., які раніше там не проживали.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Як встановлено судом першої інстанції договір про відкриття невідновлювальної кредитної лінії, укладений між позивачем та ОСОБА_5. в 2007 році. (а.с.11-12)

Спірна квартира була придбана ОСОБА_5. за договором купівлі-продажу в 2005 році. (а.с.139-162)

ОСОБА_2. як матір ОСОБА_5., та ОСОБА_6. як дочка ОСОБА_5., зареєстровані в спірній квартирі з 2005 року, а діти ОСОБА_6. -ОСОБА_3. зареєстрований в квартирі у 2012 році, ОСОБА_4 зареєстрована в 2014році.(а.с.23-24) тобто ОСОБА_2. та ОСОБА_6. були зарестровані у спріній квартирі до передачі її в іпотеку позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Відповідно до ст.109 ЖК УРСР, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку. чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. . Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні.

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 22.06.2016 р. у справі № 6-197цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 р. у справі №753/12729/15-ц зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону N898-ІУ та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження володіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6- 1731цс 16).

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. При цьому суд першої інстанції також помилково встановив, що відповідачі є квартирантами. Як було вказано вище вони вселились до квартири як члени сім'ї власника і у них виникло право користування спірною квартирою.

Та обставина, що в квартирі були зареєстровані неповнолітні ОСОБА_3. та ОСОБА_4 всупереч вимогам договору іпотеки про відповідне погодження такої реєстрації з іпотекодержателем, не має правових наслідків для вирішення даного спору, оскільки їх матір ОСОБА_6. не підлягає також виселенню із квартири без надання іншого житлового приміщення, отже малолітні діти не можуть бути також виселенні із спірної квартири.

Як вбачається із наданих апелянтом копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_2. померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, тобто до ухвалення судом рішення.

Про даний факт ОСОБА_6. повідомляла суд в заяві про перегляд заочного рішення суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Правовідносини щодо виселення із житлового приміщення не допускають правонаступництва, отже провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2. підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що обставини, які суд вважав встановленими не були доведені в судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року у даній справі скасувати в частині задоволення позову про виселення та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_1 як законного представника малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: