Ухвала

10 липня 2020 року

м. Київ

справа № 755/16657/19

провадження № 61-9891ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсним договору, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О. О., про визнання недійсним договору, зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_1 . З метою догляду за вказаною квартирою 11 січня 2018 року нею на ім`я ОСОБА_3 видано довіреність на управління її майном. 28 серпня 2019 року їй стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2019 року вказану квартиру ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 . За її заявою від 12 листопада 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л. О., зареєстрованою у реєстрі за № 1647, довіреність на управління її майном від 11 січня 2018 року скасована. Розпоряджень на відчуження квартири АДРЕСА_1 вона не давала, умови договору купівлі-продажу не погоджувала та їй не відомі, вибір та погодження покупця не здійснювала, ціну договору не погоджувала, коштів від продажу квартири не отримувала, а кошти від продажу квартири присвоєно ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу від 07 серпня 2019 року вчинено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О. О., та повернути їй квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заборону державним реєстраторам та будь-якім третім особам, у тому числі ОСОБА_2 , вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору на підставі виданої позивачем довіреності була наділена повноваженнями продати належну останній квартиру, тому відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним.

02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, в якій, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 02 липня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, тому така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович, про визнання недійсним договору, зобов`язання вчинити дії повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак