Тарутинський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________________
Справа №514/1022/19
Провадження по справі № 2/514/94/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Кравченко П.А.

при секретарі Мельниченко Н.М.

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають за зазначеною адресою з 2013 року, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймають, особисті речі в будинку відсутні. Відповідачі будинком не цікавляться. Перешкод щодо користування будинком позивач не чинив. З відповідачами ОСОБА_1 родинних відносин не має, чим порушують його права як власника, зокрема щодо розпорядження належним йому майном.

Ухвалою суду провадження у справі відкрито та її розгляд призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

12.08.2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відзив обґрунтовано тим, що в позовній заяві не підтверджено, що він рік не проживає у будинку, тому вважає, що вимоги в частині втрати ним право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та безпідставними. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

13.08.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідь обґрунтовано тим, що відповідач не надав жодних доказів проживання у житловому будинку.

Позивач в судове засідання не з`явився, на розгляд суду від нього надійшла заява про підтримання позовних вимог та з проханням розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на розгляд суду від нього надійшла заява, про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, на розгляд суду від них надійшли заяви про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.03.2004 р., та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9, а.с.10).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку, осіб, № 358 від 10.05.2019 року, які зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , які не проживають, та ОСОБА_7 - онук (а.с.12).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку, осіб, №02-14/269 від 25.07.2019 року у житловому будинку АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_3 , не проживає з 2004 р., ОСОБА_4 не проживає з 1990 р. не мають родинних відносин, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_8 - онук, ОСОБА_2 - пасинок (а.с.53).

Довідкою інформацією від 25.07.2019 №02-14/270, реєстрація місця мешкання с. Красне Тарутинського району Одеської області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 значиться з 16.05.2005 року. ОСОБА_2 проживає за вищевказаною адресою з моменту придбання житлового будинку за час сумісного проживання його матері ОСОБА_9 та вітчима ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїжджає на заробітки до м. Одеса, але поки його мати була жива, приїжджав до дому, де надавав допомогу по господарству. Після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , між ОСОБА_2 та вітчимом виник конфлікт (а.с.54).

Довідкою інформацією від 25.07.2019 «№ 02-14/271, реєстрація місця проживання ОСОБА_3 значиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно даних виконавчого комітету Красненської сільської ради Коваленко В.О. тривалий час не проживає на території ради, а саме з 2004 року. ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_10 виїхали на мешкання в ОСОБА_11 (а.с.55).

Довідкою інформацією від 25.07.2019 «№ 02-14/272, реєстрація місця проживання ОСОБА_4 значиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно даних виконавчого комітету Красненської сільської ради Стойчева ОСОБА_12 не проживає на території ради тривалий час, а саме з 1990 року (а.с.56).

Довідкою інформацією від 25.07.2019 № 558 на усний запит ОСОБА_2 про надання довідки про проживання в житловому будинку на території сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , Красненська сільська рада підтверджує факт проживання за вищевказаною адресою з моменту придбання житлового будинку за час сумісного проживання матері ОСОБА_9 та вітчима ОСОБА_1 (а.с.64).

З показів свідків, які були допитані під час судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_1 придбав будинок у ОСОБА_13 та ОСОБА_4 проживають в Болгарії. ОСОБА_2 є син померлої дружини позивача, відповідач проживав у будинку з моменту придбання будинку та виїхав до м. Одеси, де періодично приїжджав поки мати була жива, відносини були приязні. Після того, яка померла мати він перестав приїжджати додому.

Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ЦК України (ст. 405).

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла.

З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належних і допустимих доказів користування будинком, як члена сім`ї ОСОБА_1 , здійснення витрат на його у тримання, вимушеного залишення будинку більш ніж на один рік, перешкод у користуванні ним з боку власника та (або) іншої протиправної поведінки, що обмежувала його право проживання у житлі чи інших поважних причин нездійснення користування ним, відповідачем не надано.

Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не мешкають в житловому будинку АДРЕСА_1 тривалий час, не сплачують комунальних платежів, не ведуть ніяких господарських робіт, не заперечують проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 мав об`єктивну можливість користуватися спірним житловим будинком, перешкод йому позивач не чинив, майно та речі відповідача в будинку відсутні, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, витрат по утриманню будинку відповідачем не здійснувалось.

Судом враховується, що відповідач ОСОБА_2 знаходився в родинних відносинах з позивачем, однак понад тривалий час, без поважної причини не проживає в житловому будинку, як було встановлено в судовому засіданні відповідач фактично проживає в м. Одеса, не сплачує комунальних послуг, не несе інших витрат на утримання будинку, договору найму або оренди відносно даного будинку з відповідачем укладено не було, будучи зареєстрованим в будинку відповідач порушує права та інтереси в користуванні вказаним житловим будинком позивача, у зв`язку з чим вимоги позову підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 405 ЦК України, ст.ст. 13, 81, 141, 258, 259, 280-283 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (будинком) задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (будинком), зокрема житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Тарутинський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.06.2020 року.

Суддя П.А. Кравченко