Справа № 177/399/20
Провадження № 2/177/451/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 червня 2020 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

09.04.2020 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд розділити між нею та ОСОБА_2 спільне сумісне майно домоволодіння, яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 46,9 кв.м., жилою площею 23,5 кв.м. та господарських і побутових будівель: літньої кухні-сараю «Б», гаражу «В», сараю «Г п/д», вбиральні «Д», водоколонки «І», парканів «№ 1-5», замощення «ІІ», хвіртки «№6,7», воріт «№ 8», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння.

В обґрунтування позову вказувала, що з 02.02.2002 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

В період шлюбу ними, за спільні кошти, придбано спірне домоволодіння, яке розташовано на неприватизованій земельній ділянці. Титульним власником домоволодіння вказано ОСОБА_2 , однак вона була присутня при укладенні договору купівлі-продажу від 26.03.2005 та надавала свою згоду, як дружина, на його придбання за спільні кошти подружжя.

На даний час їх сім`я розпалася, вже декілька років вони не проживають разом, подружніх стосунків не підтримують. В спірному домоволодінні вони зареєстровані, але не проживають, житло занепадає. ОСОБА_2 її право на вказаний будинок не визнає, стверджуючи, що право власності на будинок оформлено його ім`я.

У зв`язку з чим, позивач звернувшись до суду з позовом, просила захистити її порушене право у праві спільної власності подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_2 будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом встановлено, що 02.02.2002 відділом реєстрації актів громадського стану Тернівського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 6).

26.03.2005 ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, за умовами якого придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 46,9 кв.м., жилою площею 23,5 кв.м.; господарчих і побутових будівель: літньої кухні-сараю «Б», гаражу «В», сараю «Г п/д», вбиральні «Д», водоколонки «І», парканів «№ 1-5», замощення «ІІ», хвіртки «№6,7», воріт «№ 8 (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.2.3 договору, земельна ділянка під будинком перейшла у користування покупця.

Згідно п. 4.1 договору, сторонам договору нотаріусом роз`яснювалися зміст та правові наслідки положень ст. 60, 63 Сімейного кодексу України щодо надання набутому майну режиму спільної сумісної власності подружжя.

На підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2015 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказане домоволодіння та право користування земельною ділянкою комунальної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 9-13).

Позивач стверджувала, що вони перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак декілька років сімейні стосунки не підтримують, разом не проживають. Відповідач не визнає її право на частку у спірному будинку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тобто, на законодавчому рівні закріплено презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте в період шлюбу.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Кожен з подружжя має право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст. 69 СК України).

При цьому, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо права на поділ спільного сумісного майна та рівність часток співвласників закріплено в с. 372 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 частини 3 статті 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Оскільки в судовому засіданні встановлено факт придбання спірного майна в період шлюбу сторін, відповідач позов визнав, суд вважає встановленим той факт, що спірне домоволодіння належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Беручи до уваги те, що на момент звернення до суду з вказаним позовом відповідач право позивача на частку спірного майна не визнавав, при цьому відповідно до чинного законодавства частки подружжя у спільному майні є рівними, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, визнавши за нею право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 3а), який з урахуванням задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат по проведенню експертної оцінки спірного майна в розмірі 650 грн., задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано доказів проведення таких витрат.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 46,9 кв.м., жилою площею 23,5 кв.м.; господарчих і побутових будівель: літньої кухні-сараю «Б», гаражу «В», сараю «Г п/д», вбиральні «Д», водоколонки «І», парканів «№ 1-5», замощення «ІІ», хвіртки «№6, 7», воріт «№ 8», в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок, в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Суботіна