Справа № 308/1708/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, матеріальної та моральної шкоди, відповідно до якого просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 21 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади продавець із 20.08.2019 року за прогул згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України та прийняти рішення суду яким поновити її на роботі,стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату в розмірі 8467,48 грн. із 03.06.2015 року по дату набрання рішенням суду законної сили, індексацію та компенсацію вчасно невиплаченої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також стягнути з відповідача згідно ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми вчасно невиплаченої позивачеві заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 75000,00 та матеріальну шкоду в розмірі 25000,00 грн. та зобов`язати відповідача провести компенсацію втрати частини заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що з 03.06.2015 року вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 за укладеним трудовим договором. Із 24.08.2019 року ФОП ОСОБА_2 разом з бухгалтером ОСОБА_3 не допускали її до роботи, не нараховували заробітну плату, не віддавали трудову книжку. У зв`язку з цим вона 20.01.2020 року звернулася з письмовою заявою до Управління Держпраці у Закарпатській області та за результатом проведеної перевірки на ФОП ОСОБА_2 було складено Акт перевірки та видано припис, і лише після цього 23.01.2020 року ОСОБА_2 їй зателефонувала та запросила її в магазин де надала їй для ознайомлення наказ № 21 від 20.08.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади продавець із 20.08.2019 року за прогул згідно ст.. 40 п.4 КЗпП України, видала їй 5914,72 грн. та трудову книжку. Зазначає, що після отримання нею трудової книжки та наказу про звільнення нею встановлено порушення Закону, а саме: відсутність запису трудового стажу роботи з 03.06.2015 року по 02.02.2017 року, та відсутність подачі звітності до пенсійного фонду та податкової за роботу продавцем позивачки за цей період, не вчасному нараховуванні та умисній невиплаті заробітної плати за серпень 2019 року, не видачі трудової книжки. Вказує, що зазначені у Акті Управління Держпраці в Закарпатській області від 22.01.2020 року акти про відсутність працівника на роботі від 12.08.2019 року, 14.08.2019 року, та 16.08.2019 року не відповідають дійсності так як позивачка до 24.08.2019 року працювала продавцем у ФОП ОСОБА_2 .

Також в обгрунтування незаконності свого звільнення позивач зазначає, що відповідач звільнила її коли вона була вагітна, чим порушила вимоги ст. 184 КЗпП України, підтвердженням цього є довідка Ужгородського міського пологового будинку №34 від 03.02.2020 року, відповідно до якої позивачка станом на 03.02.2020 року має термін вагітності 30 тижнів.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позову заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позову у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Позивач та її представник в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заяви представника позивача про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивачки.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та у відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 5 ЦПК України.

Як встановлено судом, згідно матеріалів справи, відповідно до наказу № 10 від 01.02.2017 року виданого ФОП ОСОБА_2 , з 02.02.2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду продавець продовольчих товарів, на 0,5 мінімальної заробітної плати - 1610 грн, на неповний робочий день.

Зазначена обставина заперечується позивачем, яка вказує, що вона уклала трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 03.06.2015 року.

Однак, жодних доказів перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 03.06.2015 року позивачем не надано і судом в ході дослідження наданих сторонами доказів не встановлено.

Також встановлено, що згідно наказу № 21 від 20.08.2019 року, виданого ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з 20.08.2019 року звільнено з посади продавець, за прогул згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Заперечуючи проти позову відповідач надала суду складені акти про відсутність працівника на роботі.

Так, 12.08.2019 року ФОП ОСОБА_2 , бухгалтер ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 складено акт про те, що ОСОБА_1 була відсутні на роботі без поважних причин 12.08.2019 року з 09 год. 00 хв. до 12 год. 45 хв. впродовж робочого дня.

Також, 14.08.2019 року та 16.08. 2019 року ФОП ОСОБА_2 , бухгалтером ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі без поважних причин 14.08.2019 року та 16.08.2019 року впродовж робочого дня.

Позивачем не доведено невідповідність вказаних актів фактичним обставинам, зокрема того, що у вказані дні позивач була присутня на робочому місці чи мала поважні причини не з`являтися на роботу.

Позивачем взагалі не доведено того, що відповідач знала або могла знати про вагітність позивача на час звільнення. Зокрема судом встановлено, що ні до 20.08.2019 року (період праці позивача продавцем у ФОП ОСОБА_2 ), ні 20.08.2019 року (день звільнення позивачки) , ні до 20.01.2019 року ( день звернення позивачки до Управління Держпраці у Закарпатській області ) позивачем у будь який спосіб не було повідомлено ФОП ОСОБА_2 про її вагітність. Зокрема про повідомлення відповідача про свою вагітність позивач і не зазначає навіть у позовній заяві. На відсутність з боку ФОП ОСОБА_2 порушень ст. 184 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 також вказує і акт інспекційного відвідування № 3К26/215/АВ, складений 22.01.2020 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Гукс М.М., за участю головного державного інспектора Сумари А.Ф. за наслідками перевірки заяви позивача, яким не виявлено порушень ст 184 КЗпП України з боку ФОП ОСОБА_2 при звільненні ОСОБА_1 .

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що відповідач протиправно і незаконно не проводила з нею повний розрахунок, і якщо б не була проведена перевірка 22.01.2020 року вказане порушення тривало б і по цей день.

У той же час, судом досліджено наданий відповідачем акт від 20.08.2019 року, підписаний ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , якими засвідчено факт телефонного дзвінка ОСОБА_1 на належний їй номер НОМЕР_1 , яка у телефонній розмові повідомила, що з`явиться для отримання розрахунку при звільненні та трудової книжки, але на зустріч в домовлений час не з`явилася.

Також відповідачем надано суду копію листів ФОП ОСОБА_2 вих. від 19.09.2019 року від 10.10.2019 року вих. № 2 адресованих ОСОБА_1 із запрошенням з`явитися за адресою: м. Ужгород , вул.Залізнична, буд. 3А у магазин «Міні маркет ЛЮКС».

Судом досліджено наданий позивачем акт інспекційного відвідування № 3К26/215/АВ, складений 22.01.2020 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Гукс М.М.. за участю головного державного інспектора Сумари А.Ф., у якому наявні пояснення ФОП ОСОБА_2 яка пояснила, що розрахунок з ОСОБА_1 в день звільнення не змогла провести, оскільки у телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що з`явиться, однак не з`явилася, про що нею був складений акт та потім їй стало відомо, що ОСОБА_1 поїхала працювати за кордон.

При цьому, суд констатує, що згідно постанови судді Ужгородського міськрайонного суду від 11.03.2020 року у справі № 308/1054/20, провадження в справі про притягнення фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 41 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП, зокрема у зв"язку з тим, що в ході розгляду судом встановлено, що невидача трудової книжки та невиплата всіх належних сум в день звільнення ОСОБА_1 не залежали від волевиявлення ФОП ОСОБА_2 , останньою було вчинено всіх необхідних дій щодо звільнення позивачки у відповідності до вимог чинного законодавства про працю.

За таких обставин суд вважає, що ФОП ОСОБА_2 було вчинено всі дії щодо виконання вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, та неможливість видачі трудової книжки ОСОБА_1 і проведення з нею повного розрахунку у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 за місцем роботи.

Жодних доказів звернення ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 з вимогою видачі трудової книжки та проведення повного розрахунку, зокрема усного звернення, направлення письмової заяви чи звернення до відповідних органів зі скаргою, позивачем не надано , хоча від дати звільнення позивачки з роботи 20.08.2019 року та до дати звернення позивачки до Управління Держпраці у Закарпатській області 20.01.2020 року минув значний проміжок часу, а саме 5 місяців.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, обов"язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, по день фактичного розрахунку виникає у разі невиплати їх з вини власника або уповноваженого ним органу.

А тому враховуючи, що відповідач заперечує вину у невиплаті ОСОБА_1 належних їй сум, у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України, посилаючись на те, що позивач не з`являлася для отримання належних їй при звільненні сум, а позивачем не доведено звернення до відповідача з вимогою провести з нею повний розрахунок, суд приходить до переконання, що позовна вимога про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на її користь середньомісячного заробітку, індексації та компенсації вчасно не виплаченої заробітної плати є необґрунтованою і до задоволення не підлягає.

З огляду на наведене, судом не встановлено порушень прав позивача з боку відповідача при звільненні, а тому суд не вбачає підстав для задоволення також і решти заявлених позовних вимог, які є похідними від позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі і стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме порушення його трудових прав під час роботи та наявність заборгованості по заробітній платі, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але позивачем не доведено вказані у позові підстави.

В ході розгляду справи шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів встановлено, що підстави вважати порушеними трудові права позивача ОСОБА_1 відсутні, позивачем не доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і до задоволення не підлягає.

Крім того, з огляду на вимоги ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, суд звертає увагу на те, що позивач пропустила визначені законом строки звернення до суду з даним позовом, оскільки була звільнена з роботи 20.08.2019 року, про що позивачу, з огляду на позовну заяву та додані матеріали, станом на день звільнення -20.08.2019 року було достеменно відомо, в суд з даним позовом звернулася лише 19.02.2020 року, поновити строки позивач не просить та поважні причини пропуску таких у позовній заяві не зазначає.

Керуючись ст. ст. 47, 116-117, 233 КЗпП України, ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку, матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17.06.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук