Справа № 703/2285/18
25 червня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Опалинської О.П.
при секретарі судового засідання Холодняк Л.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів , -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 вересня 2013 року ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 150000 Російських рублів.
Ця сума коштів була передана відповідачу в якості завдатку за купівлю квартири АДРЕСА_1 , яку після оформлення всіх необхідних документів ОСОБА_2 обіцяла продати за обумовлену суму між ними за 750000 Російських рублів.
Вищевказана квартира набута відповідачем у власність внаслідок спадкування після визнання її батька померлим на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 213 року.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2015 року за відповідачем було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано відповідачем 26 червня 2017 року.

Відповідач відмовилася від укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за обумовлену суму, зазначивши, що позивач повинна доплатити їй 12000 доларів США, або ж шукатиме іншого покупця, який запропонує вигідніші умови, аніж ті, що зазначені в розписці від 09 вересня 2013 року.

Крім того, відповідач відмовляється повернути кошти, які отримала згідно розписки від 09 вересня 2013 року, мотивуючи це тим, що ці кошти є орендною платою за найм вищезазначеної квартири, тому позивач звернулася до суду в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 150000 Російських рублів та витрати пов`язані з розглядом справи, які складаються із сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися надали суду заяву в якій підтримали позовні вимоги та просили справу розглядати без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлялася вчасно і належним чином.

Враховуючи, що вона є громадянином Російської Федерації і проживає в АДРЕСА_2 , судом відповідно до Мінської Конвенції про правову допомогу і правовідносинах по цивільних, сімейних і кримінальних справах було направлено компетентному суду Російської Федерації два пакета документів, а саме: копії позовної заяви, повідомлення про день судового засідання, доручення про вручення документів, підтвердження про вручення документів.

Згідно з повідомленням Ольховського районного суду Волгоградської області документи ОСОБА_2 не вручені у зв`язку з тим, що вона вибула з місця реєстрації проживання із АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою відділення Міністерства внутрішніх справ РФ по Ольфовському району.

Як вбачається з рапорту СП по ОУПДС від 17 жовтня 2019 року за місцем реєстрації АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 була відсутня та зі слів сусідів виїхала в м. Москва, точна адреса її не відома.

Відповідно до статті 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованої Верховною Радою України 10 листопада 1994 року громадяни кожної із її держав-учасниць (далі - договірні сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших договірних сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної договірної сторони.

Згідно ст. 13 даної Конвенції документи, що на території однієї з договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

Відповідно до ст.15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, приєднання України до якої відбулося 19.10.2000 року і яка набула чинності 01.12.2001 року, кожна Договірна Держава може заявити, що суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Враховуючи, що Смілянським міськрайонним судом Черкаської області були виконані усі вищевикладені умови, суд вважає можливим розглянути справу і ухвалити заочне рішення по справі.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За згодою позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що згідно розписки ОСОБА_2 в присутності свідків зобов`язалася продати квартиру АДРЕСА_1 , яка їй дісталася в якості спадку від ОСОБА_3 після оформлення всіх необхідних документів, за 750000 Російських рублів. В якості завдатку за квартиру ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 150000 Російських рублів (а.с. 11).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов"язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

За положеннями ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо у ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Враховуючи, що розписка про передачу грошей від 09 вересня 2013 року не оформлена сторонами у формі встановленій для основного договору купівлі-продажу квартири, що свідчить про відсутність волевиявлення у сторін щодо надання їй сили попереднього договору, відтак така є договором про наміри.

Як передбачено ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов"язання і на забезпечення його виконання.

Згідно з ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов"язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов"язання сталося з вини кредитора, він зобов"язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Частиною 3 ст.571 ЦК України передбачено, що у разі припинення зобов"язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання, завдаток підлягає поверненню.

Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Враховуючи, що за обставинами даної справи договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому отримана грошова сума відповідачем ОСОБА_2 у розмірі 150000 Російських рублів, що підтверджено розпискою від 09 вересня 2013 року є авансом, який підлягає поверненню не залежно від того, з чиєї вини не було укладено договір купівлі-продажу.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Отже, суд вважає, що оскільки відсутні правові підстави для одночасного визначення в рішенні суду двох сумм, відтак сума до стягнення підлягає у Російських рублях.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в розмірі 150000 Російських рублів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч.2 ст.16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку внатурі.

У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження наявності витрат за надання правничої професійної допомоги, позивач не надала суду договору про надання правничої допомоги, свідоцтва адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанцію на оплату юридичних послуг, розрахунок обсягу та вартості наданих послуг, відтак суд не вбачає підстав для їх стягнення.

Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 704 гривні 40 копійок, відтак суд вважає за необхідне стягнути його з відповідача по справі у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у вищезазначеному розмірі на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 12, 13, 15, 16, 133, 137, 141, 223, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 192, 193, 524, 526, 546, 547, 570, 571, 635 ЦК України, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_4 грошову суму в розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) Російських рублів.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 40 (сорок) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 284 та 354 щодо подачі заяви про перегляд заочного рішення та апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його отримання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в 30-денний строк з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 07 червня 2006 року.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 , Російська АДРЕСА_5 .

Головуючий О.П.Опалинська