Справа № 161/5579/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/643/20 Категорія: 10 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області, Державної казначейської служби України про визнання права власності на грошові кошти та витребування грошових коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що він перебуває на обліку у Луцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області з грудня 2006 року та отримує пенсію по інвалідності другої групи, призначену відповідно до положень Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Позивач також зазначав, що відповідач недобросовісно нараховував йому пенсію без врахування сум матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, чим створив перешкоди у доступі до власності грошових коштів в розмірі 1065,90 грн за період з 23.12.2006 року по 20.02.2017 року, що складає 130039,80 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати за ним право власності на грошові кошти в сумі 130039,80 грн недоотриманих ним від Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в його користь грошові кошти у розмірі 130039,80 грн, що складають ненараховану та неотриману різницю у пенсії державного службовця за період з 23.12.2006 року по 20.02.2017 року шляхом списання Державною казначейською службою України грошових коштів з єдиного казначейського рахунку.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 14 квітня 2020 року у відкритті провадження в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з 23 грудня 2006 року перебуває на обліку в Луцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності другої групи.

Із матеріалів справи убачається, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.05.2017 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено визнати дії Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови провести перерахунок пенсії позивача з врахуванням виплаченої матеріальної допомоги в сумі 28424,13 грн у період з 01.12.2004 року по 30.11.2006 року неправомірними та зобов`язано Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок (вчинити дію) та виплату позивачу пенсії як колишньому державному службовцю по інвалідності другої групи з врахуванням положень Закону України «Про державну службу», що діяла на час призначення пенсії, з врахуванням суми виплаченої Волинською обласною радою матеріальної допомоги в розмірі 28 424,13 грн у період з 01.12.2004 по 30.11.2006 року включно та здійснювати виплату недоотриманої суми пенсії з 21 лютого 2017 року із врахуванням раніше виплачених сум.

Відтак ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом в порядку цивільного судочинства про визнання права власності на грошові кошти та витребування грошових коштів, оскільки вважає, що набуття права власності на недораховані грошові кошти відповідачем за період 23.12.2006 року по 20.02.2017 року, що входили до складу його пенсійних виплат, та факт невизнання такого права відповідачем, мають приватноправовий характер.

Відмовляючи у відкритті провадження в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з дотриманням вимог закону.

Частина 1 статті 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

До адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів відносяться спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України передбачає, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про державну службу», яким визначено право державного службовця на пенсійне забезпечення, яке призначається, перераховується і виплачується уповноваженими на це державними органами, а саме органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, спір, який виник між сторонами у даній справі, стосується виплати пенсійного забезпечення, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним обов`язків державного службовця та припиненням виконання цих обов`язків.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження №14-162цс19).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження в справі, оскільки заява ОСОБА_2 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді