ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» червня 2020 року

м. Харків

справа № 646/2505/20-ц

провадження 22ц/818/3593/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», представник позивача Лещенко С.О ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року в складі судді Теслікової І.І.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь підприємства вартість спожитої теплової енергії у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 33 052,20 грн за період з 13 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 року.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою судді Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким зобов`язати Червонозаводський районний суд м. Харкова відкрити провадження у справі.

Зазначив, що на момент звернення з позовом до суду ОСОБА_2 не мав статусу фізичної особи-підприємця. Крім того, у період стягнення з 13 жовтня 2015 року по 12 січня 2017 року відповідач мав статус фізичної особи-підприємця, а у період з 13 січня 2017 року по 26 листопада 2018 року не мав цього статусу; що відповідач споживав теплову енергію на потреби опалення як фізична особа, тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що справа не підлягає в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь підприємства вартість спожитої теплової енергії у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 33 052,20 грн за період з 13 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 року.

У позовній заяві Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» вказав, що з жовтня 2016 року в орендному користуванні на той час, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 » знаходиться нежитлове приміщення першого поверху № 14а, площею 9,2 кв м та 5/100 часток місць загального користування № 14, ХІІ площею 1,5 кв м загальною площею 10,7 кв м.

01 червня 2006 року між підприємством та відповідачем укладено тимчасовий договір № 13226 про постачання теплової енергії.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 02 січня 2017 року (номер запису № 2105233.)

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право-і дієздатністю, та не обмежує їх.

На час звернення до суду та розгляду справи процесуальне законодавство містило критерії розмежування справ за предметною та суб`єктною підсудністю.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (стаття 45 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Тобто, критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Статтею 14 Закону № 2189-VIII передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін/тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, якими є і фізичні особи. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суб`єктом права власності є фізична особа. ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення.

Можна зробити висновок, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, разом з тим, споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів, і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, оскільки у разі, коли споживачем послуг є фізична особа, то відповідно до статті 19 ЦПК України такі спори мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, а в разі коли споживачем послуг є юридична особа чи ФОП як власники об`єктів нерухомого майна, то за суб`єктним складом, зазначені спори мали розглядатися відповідно до вимог статті 20 ГПК України у порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц, провадження № 14-114цс18.

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за спожиті комунальні послуги постачання теплової енергії, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини із надання та споживання комунальних послуг, у яких ОСОБА_2 є фізичною особою - орендар нежитлового приміщення, до якого подається теплова енергія.

У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з оплати послуг за спожиту теплову енергію щодо опалення нежитлового приміщення, розрахованої позивачем в період дії договору за період з 13 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 року.

Суд першої інстанції послався на те, що правовідносини між ОСОБА_2 та Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» після скасування державної реєстрації Сєрікова В.В. як суб`єкта підприємницької діяльності не припинилися, оскільки за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Разом з тим суд не звернув увагу, що відповідно до частини першої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Крім того, частиною другою названої статті передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

В суді апеляційної інстанції представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» пояснив, що тарифи є єдиними, оскільки вони стосуються оренди нежитлових приміщень. Тому, не важливо, хто їх орендує фізична особа підприємець чи фізична особа.

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції в свою чергу пояснив, що на сьогодні він є фізичною особою підприємцем та не може точно згадати, коли була реєстрація щодо нього в Реєстрі запису про державну реєстрацію.

Проте, здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності у цьому випадку не впливає на правовий статус споживача, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону № 2189-VIII, а тарифи для нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи є такі особи суб`єктами підприємницької діяльності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг хоча і була фізична особа-підприємець - орендар нерухомого майна, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив цей статус до подачі позовної заяви, то зміна статусу не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикційності такої справи, оскільки розгляд даної справи має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, тому що у даному спорі вказана особа виступає як фізична особа - орендар нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відмови у відкритті провадженні у справі.

Судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити.

Ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.