Справа № 564/76/20
Костопільський районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя Левчук В.В.
секретар судового засідання Зберун К.Ф.
позивача не з`явився
представника позивача не з?явився
відповідач не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Костопільського районного суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №564/76/20 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості
ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач повторно у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про дату і час судового засідання повідомлялась вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила.
При цьому, суд враховує, що відповідач була обізнана про суть справи, оскільки подавала заяву про скасування заходів забезпечення позову, не скористалась своїм право на подання відзиву на позовну заяву, клопотала про відкладення розгляду справи, жодного разу не з`явилась в судове засідання не виявила бажання відстоювати свої інтереси в судових засіданнях.
Відповідно до ч.4 ст.223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене,дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних, доказів та постановити заочне рішення.
Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов наступних висновків.
21 листопада 2019 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 280000 гривень. Вказану позику ОСОБА_2 зобов`язалась повернути до 28 листопада 2019 року шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок.
Вказана обставина підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 21.11.2019 року.
З позову вбачається, що у визначений строк ОСОБА_2 позику позивачу не повернула.
Позивачем також проведено нарахування трьох відсотків річних за період з 29.11.2019 року по 10.01.2020 року, розмір яких становить 988,96 грн. (280000грн.х3%/100%/365днів х43 дні=988,96 грн).
Вказаний розрахунок є вірним, а тому приймається судом.
Крім того, позивачем проведено нарахування процентів від суми боргу у розмірі облікової ставки НБУ за період з 29.11.2019 по 10.01.2020, сума яких становить 4659,74 грн. (280000грн. х облікова ставка НБУ / 100%/365 днів х 43дні = 4659,74 грн.).
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, частина 1 статті 530 вказаного Кодексу визначає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що між сторонами на підставі договору позики від 21.11.2019 виникли зобов`язальні відносини, за якими відповідач отримала в позику від позивача 280000 гривень та зобов`язалась у строк до 29.11.2019 повернути позивачу вказану суму коштів, що підтверджується письмовою розпискою, однак своєчасно не повернула, чим порушила умови зобов`язання, а тому у позивача виникло право вимоги повернення суми позики.
Відтак, суд дійшов переконливого висновку, що позовна вимога про повернення суми позики в сумі 280000 гривень є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд, перевіривши проведений позивачем розрахунок трьох процентів річних дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних в сумі 988,96 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Укладений між сторонами 21.11.2019 року договір позики не містить умов щодо сплати процентів, а відтак до спірних правовідносин застосовується положення ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої ст.625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, зі змісту вказаних норм вбачається, що нарахування відсотків за ст.1048 Цивільного кодексу України можливе за період правомірного користування коштами, тобто за час дії договору, а у даному випадку за період з 21.11.2019 по 28.11.2019 року.
Суд, перевіривши проведений позивачем розрахунок процентів у розмірі облікової ставки НБУ дійшов висновку, що він є необґрунтований, оскільки нарахування процентів за користування коштами проведені за період з моменту коли відповідач порушив умови зобов`язання та не повернув у визначений строк позику і до моменту звернення позивача до суду, тобто за період з 29.11.2019 по 10.01.2020 року, а відтак позовна вимога про стягнення процентів від суми основного боргу до задоволення не підлягає.
Відповідач не скористався своїм право на подання відзиву на позов, доказів на спростування викладеного не надав, доводів позивача не спростував.
Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає до задоволення частково.
Щодо вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу, то суд враховує наступне.
Відповідно до ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Обсяг та обґрунтування послуг адвоката підтверджується додатковою угодою №1 до договору №16/12 про надання правничої допомоги адвокатським бюро від 16.12.2019 року укладеним між позивачем та адвокатським бюро «Пономаренко Вдовенко», актом приймання-передачі наданих послуг до договору від 11.01.2020 №1.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.141, 223, 247, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 280988 /двісті вісімдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім/ гривень 96 копійок, з яких 280000 /двісті вісімдесят тисяч/ гривень боргу за договором позики, 988 /дев`ятсот вісімдесят вісім/ гривень 96 копійок трьох процентів річних.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2818 /дві тисячі вісімсот вісімнадцять/ гривень 79 копійок витрат на судовий збір.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

У зв`язку із неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершився розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного заочного судового рішення 02.07.2020.

СуддяВ. В. Левчук