Справа № 703/177/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житло за набувальною давністю,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що він постійно проживає в будинку по АДРЕСА_1 та є власником його 1/4 частини. Під час оформлення документів для приватизації земельної ділянки, він дізнався, що одна кімната площею 7,2 кв.м, що від загальної площі будинку складає - 3/50 частини ні за ким не зареєстрована. Він у вказаній частині будинку проживає з 1996 року, відкрито користується нею та добросовісно володіє. Інших осіб, які б мали право користування та володіння вказаною 3/50 частиною будинку немає.

Оскільки він користується та володіє 3/50 частинами житлового будинку більше 20 років. Тому вважає, що за ним слід визнати право власності за набувальною давністю на 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , оскільки він проживає в ній, користується відкрито та добросовісно з 1996 року.

Представник позивача, адвокат Геріх М.А. в судовому засіданні просив суд позов задовільнити з підстав наведених у позовній заяві. Вказав, що позивачем дотримано всих вимог ст. 344 ЦК України та він відкрито і добросовісно заволодів 3/50 частинами спірного будинковолодіння, якими з 1996 року і користується.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, однак надали до суду заяви в яких підтвердили той факт, що позивач з 1996 року відкрито користується 3 /20 частинами будинковолодіння АДРЕСА_1 . Вказали, що проти позову не заперечують та просять провести розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що проти позову не заперечує та підтвердила той факт, що позивач ОСОБА_1 безперервно та відкрито користується з 1996 року 3/50 частинами будинковлодіння АДРЕСА_1 .

Представник Смілянської міської ради в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому міська рада просить суд винести рішення відповідно до вимог законодавства та провести розгляд справи у відсутність представника Смілянської міської ради.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію позивача та його представника, позицію відповідачів, викладену письмово, приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач, посилаючись на те, що він є постійним користувачем 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 просить суд визнати за ним право власності на вказану частину будинку за набувальною давністю.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У пунках 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04 липня 2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.»

Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі:майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Верховний Суд України в Постанові від 6 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В Постанові від 19 вересня 2018 року, по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31 жовтня 2018 року, по справі № 683/2047/16-ц.

Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України. Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач в позовній заяві, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав, що ним повністю виконано умови ст. 344 ЦК України щодо законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння майном, відкритості володіння, безперервного володіння спливу установлених строків володіння та відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

З копії довідки КП «ЧООБТІ» № 908-о від 11 липня 2019 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/4 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (правонаступником якої є ОСОБА_5 ) є власниками інших частин вказаного будинку.

Крім того з даної довідки вбачається, що власником 3/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 є Смілянська житлово - експлуатаційна контора (а.с.14).

Однак Смілянська житлово - експлуатаційна контора ліквідована та правонаступника не має, відповідно власник 3/50 частин вказаного вище будинку відсутній, а позивач ОСОБА_1 користується ними та проживає там.

Позивач та його представник в судовому засіданні вказали на те, що ОСОБА_7 добросовісно заволодів чужим майном, а саме 3/50 частинами будинковолодіння АДРЕСА_1 , відкрито та безперервно володіє вказаною частиною будинку з 1996 року.

Такі твердження позивача знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Так свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є головою квартального комітету та за специфікою роботи знає всих мешканців відданого їй кварталу, а тому їй достеменно відомо, що ОСОБА_9 з 1996 року постійно користується своєю частиною будинку, до якої входить і 3/50 спірної частини. Він постійно підтримує вказану частину будинку в належному стані, сплачує комунальні платежі та проводить ремонтні роботи. Інших осіб, які б були власниками, а чи користувачами вона не знає.

Свідок ОСОБА_10 також в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 з 1996 року постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 , користується належною йому частиною та 3/50 частинами. Інших власників чи користувачів їй не відомо.

Суд вважає, що це є підставою для задоволення позовних вимог позивача, оскільки покази свідків доводять, що ОСОБА_1 безперервно користувався і користується спірною частиною будинку, та вважає, що його позовні вимоги повинні бути задоволені на підстав ст. 344 ЦК України. В даному випадку, суд приходить до висновку, що позивачем доведено добросовісність набуття спірного нерухомого майна. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).

Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

У постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц.

Як вбачається з дослідженої судом вище копії довідки КП ЧООБТІ (а.с.14) власником 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 є Смілянська житлово - експлуатаційна контора, отже відповідно позивач без належної правової підстави заволодів чужим майном та продовжив відкрито і безперервно користуватись ним починаючи з 1996 року, тобто протягом більш як 10 років необхідним для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Ст. 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд, врахувавши вказані вище норми законодавства, дослідивши та оцінивши їх за внутрішнім переконанням докази, приходить до висновку, що позивачем доведено правомірність своїх позовних вимог та надано суду належні та допустимі докази, які підтвердили в сукупності дотримання ОСОБА_1 норм вимог ст. 344 ЦК України.

Зокрема, позивачем в позовній заяві зазначено, що він постійно з 1996 року користується 3/50 частинами спірного будинку, що підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю є безперервність володіння та сплив установлених строків володіння.

Вказані умови, судом встановлено, оскільки з пояснень свідків вбачається, що позивач ОСОБА_1 протягом більш як 10 років постійно та безперервно користується спірною частиною будинку.

Оскільки для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю необхідне дотримання всих вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України (добросовісність, відкритість, безперервність та сплив встановленого строку), а позивачем вони доведені та обґрунтовані, відповідно у суду є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

Вимог про стягнення з відповідачів судових витрат позивачем не заявлено, тому їх слід віднести на його рахунок.

2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), продовжені процесуальні строки в тому числі на подання заяви про оскарження рішення на строк дії такого карантину (Розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Виходячи з наведеного, суд встановлює сторонам строк на оскарження рішення з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на житло за набувальною давністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючим по АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 право власності за набувальною давністю на 3/50 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький