КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7855/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стефановського Василя Станіславовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина.

З метою прийняття спадщини позивач 20 грудня 2016 року , як спадкоємець другої черги за законом, за правом представлення після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. із заявою про прийняття спадщини.

22 грудня 2016 року відповідач, як спадкоємець першої черги за законом, за правом представлення після смерті свого батька - ОСОБА_6 , звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. із заявою про прийняття спадщини.

23 червня 2018 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено опікуном ОСОБА_3 .

Просила суд, з урахуванням збільшених позовних вимог, визнати недійсною заяву ОСОБА_2 від 22 грудня 2016 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане 25 липня 2019 року ОСОБА_2 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Д.І., реєстраційний №944.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оспорюваний правочин із прийняття спадщини було вчинено відповідачем із порушенням ч.3,5 ст.203 ЦК України, що підтверджено долученим до матеріалів справи висновком судово-психіатричної експертизи №432 від 06 серпня 2019 року проведеної експертами Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, згідно якого було визначено, що ОСОБА_2 під час підписання та подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 страждала на помірну розумову відсталість. За своїм психічним станом у цей період вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Судом першої інстанції було повністю відхилено вищенаведений висновок.

В матеріалах справи не міститься жодного належного доказу, який би спростовував висновок експерта, або підтверджував би заперечення відповідача стосовно позовних вимог із визнання оспорюваного правочину недійсним.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що 22 грудня 2016 року, ОСОБА_2 звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_4 .

Заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. та зареєстрована в реєстрі.

Вказана заява була підписана власноручна ОСОБА_2 у присутності нотаріуса та у присутності ОСОБА_3 , особа ОСОБА_2 нотаріусом було встановлено, її волевиявлення та дієздатність перевірено.

25 липня 2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Людмилою Ігорівною видано ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її бабусі ОСОБА_4 .

Посвідчувальний напис в заяві про прийняття спадщини містить інформацію відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій.

Посилання позивача на те, що заява про прийняття спадщини не відповідала дійсній волі ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки з дослідженої в судовому засіданні заяви про прийняття спадщини вбачається, що заява прочитана ОСОБА_2 нотаріусом в голос.

Посилання апелянта на висновок судово-психіатричної експертизи №432 від 06 серпня 2019 року є безпідставними, оскільки згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Подання ж спірної заяви про прийняття спадщини відповідало інтересам ОСОБА_2 , було реально спрямовано на виникнення обумовлених ним правових наслідків та не порушувало законних інтересів інших осіб.

Просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім цього, відзив на апеляційну скаргу подав Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Свій відзив обґрунтовував тим, що на момент звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 мала повну цивільну дієздатність, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними в тому обсязі, що був необхідний для подання заяви про прийняття спадщини, мала вільне волевиявлення до подання вказаної заяви і таке подання відповідало її внутрішній волі та майновим інтересам.

На момент подання вищевказаної заяви у приватного нотаріуса Голій Л.І. не виникло сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_2 та щодо її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в необхідному для подання заяви про прийняття спадщини обсязі, тому заява нотаріусом була прийнята.

Подання заяви про прийняття спадщини відповідало майновим інтересам ОСОБА_2 , було реально спрямоване на виникнення обумовлених заявою правових наслідків та не порушувало законних інтересів інших осіб.

Просив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_2 подала до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. заяву про прийняття спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 липня 2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №432 від 06 серпня 2019 року ОСОБА_2 під час підписання та подання заяви про прийняття спадщини від 22 грудня 2016 року, після смерті ОСОБА_4 страждала на помірну розумову відсталість (шифр по МКХ-10 F71).

За своїм психічним станом у цей період вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що подання спірної заяви про прийняття спадщини відповідало інтересам ОСОБА_2 , було реально спрямовано на виникнення обумовлених ним правових наслідків, та не порушувало законних інтересів інших осіб.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За правилами ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.2 ст.1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч.1 та 10 ст.67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Згідно ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи №432 від 06 серпня 2019 року ОСОБА_2 під час підписання та подання заяви про прийняття спадщини страждала на помірну розумову відсталість.

Так, згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 особисто звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі, вказана письмова заява після її складення була вголос прочитана нотаріусом Голій Л.І. , після чого ОСОБА_2 підтвердила намір прийняти спадщину, а тому можна дійти висновку про наявність вільного волевиявлення ОСОБА_2 на прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_4 .

Крім того відповідно до вимог ч.2 ст.225 ЦК України у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Відповідно до матеріалів справи позивачка по справі не є опікуном відповідачки ОСОБА_2 .

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стефановського Василя Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба