Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 718/865/18

провадження № 61-44544св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацька Галина Федорівна,

третя особа - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Чернівецької області в складі суддів: Яремка В. В., Владичана А. І., Кулянди М. І., від 22 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Г. Ф. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Зазначав, що 17 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит на суму 29 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням умов договору ОСОБА_2 виникла заборгованість в сумі 14 708,24 доларів США, яка стягнута заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2015 року в справі № 718/481/15-ц.

10 листопада 2016 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г. Ф. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32303243 стосовно об`єкту нерухомого майна: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що указане рішення державним реєстратором прийнято всупереч пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та статті 37 Закону України «Про іпотеку», позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області в складі судді Масюк Л.О. від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 323003243 від 10 листопада 2016 року, прийняте державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради, стосовно об`єкта нерухомого майна: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний кредит видано банком в іноземній валюті, а ОСОБА_1 не має іншого житла, окрім спірного житлового будинку загальною площею 145,30 кв.м, житловою площею 97,70 кв.м. Положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються на спірні правовідносини звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку. Тому, вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно спірного нерухомого майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Заочне рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 червня 2018 року скасовано.

У позові ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни, третя особа - акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку. Крім того, апеляційний суд вказав, що наслідком скасування відповідних рішень державного реєстратора є втрата АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно, у зв`язку із чим у даному спорі чинний власник майна - банк, мав бути залучений до участі у справі як відповідач, а не як третя особа. Тому, рішення суду першої інстанції має бути скасовано, зокрема, через невірно визначений позивачем суб`єктний склад учасників даної справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про відмову в позові. Положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються на спірні правовідносини звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку. Питання про незаконність дій банку в даній справі не порушено, тому останнього правомірно залучено третьою особою, а не відповідачем.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.

04 жовтня 2018 року справу передано судді-доповідачу Червинській М. Є.

13 квітня 2020 року відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

13 квітня 2020 року згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу визначено розглядати у колегії суддів: Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М. - та передано судді-доповідачу.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит на суму 29 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням умов договору ОСОБА_2 виникла заборгованість в сумі 14 708,24 доларів США, яка стягнута заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2015 року в справі № 718/481/15-ц.

10 листопада 2016 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г. Ф. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32303243 стосовно об`єкту нерухомого майна: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не має іншого житла, окрім житлового будинку загальною площею 145,30 кв.м, житловою площею 97,70 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом також установлено, що наслідком скасування оспорених у даній справі рішень державного реєстратора є втрата АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно.

АТ КБ «ПриватБанк» не був залучений до участі у даній справі як відповідач.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом установлено, що предметом розгляду в цій справі є рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного відповідними функціями, від законності яких прямо залежить законність набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на спірний предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Наслідком скасування відповідних рішень державного реєстратора є втрата ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час - АТ КБ «ПриватБанк») права власності на спірне нерухоме майно.

Вказане свідчить, що у даному спорі ПАТ КБ «ПриватБанк» мав бути притягнутий до участі у справі як відповідач, а не як третя особа.

Проте суд першої інстанції у порушення норми статті 51 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у справі ПАТ КБ «ПриватБанк» як співвідповідача.

Суд апеляційної інстанції згідно положень процесуального закону позбавлений самостійно залучати до розгляду справи належних відповідачів.

Згідно вимог пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що в даному спорі банк, який набув право власності на будинок за наслідками оскаржених рішень державного реєстратора, має бути одним із відповідачів у даному спорі, а рішення суду першої інстанції на виконання відповідних вимог пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України обґрунтовано скасовано апеляційним судом через невірно визначений позивачем суб`єктний склад учасників даної справи.

Разом з тим, розглядаючи дану справу, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.

З указаним висновком апеляційного суду Верховний Суд не погоджується з огляду на наступне.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Верховний Суд вважає, що спірний будинок, який використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнутий (шляхом перереєстрації права власності на таке нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк».

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Тому, апеляційний суд при розгляді даної справи невірно зазначив про те, що положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини.

Указаний вище висновок підлягає виключенню з мотивувальної частини судового рішення апеляційного суду.

Верховний Суд вважає, що помилковий висновок суду апеляційної інстанції про те, що положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини, з урахування висновків, викладених у даній постанові, не впливають на обґрунтований висновок апеляційного суду про неможливість розгляду даної справи без залучення до її участі банку як відповідача та, відповідно, не впливає на вірний по суті висновок апеляційного суду про відмову в позові у зв`язку із невірно визначеним позивачем суб`єктним складом учасників даної справи.

Позивач не позбавлений звернутися до суду за захистом свого порушеного права, виконавши вимоги чинного процесуального законодавства та залучивши до розгляду справи вірний склад учасників відповідного спору, який стосується права власності на спірний житловий будинок.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до вимог частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України у відповідній редакції підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У зв`язку з висновками, викладеними у даній постанові, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновки про те, що положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини. В решті судове рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року змінити, виключивши з її мотивувальної частини висновки про те, що положення і заборони Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не поширюються на спірні правовідносини.

В решті постанову апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик