Провадження № 2/752/2310/20
РІШЕННЯ

Іменем України

25.06.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Груз», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

09.07.2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , який було надіслано позивачем до суду поштою 05.07.2016 року, - до відповідача ТОВ «Груз», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до якого просила суд стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування причинених збитків суму в розмірі 55447,45 грн., а також судові витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі 7500,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 06.07.2016 року ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді водія ТОВ «Груз» та виконуючи свої посадові обов`язки, та керуючи автомобілем «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. Заболотного вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої було пошкоджено автомобіль «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2016 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні зазначеної аварії. Про вказану подію було повідомлено ПрАТ «СК «Перша», де була застрахована цивільна відповідальність власника автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 . Відповідно до висновку про оцінку збитків від 19.08.2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 склала суму в розмірі 121506,20 грн., а вартість матеріального збитку - 81345,38 грн. Позивачем було здійснено фактичний ремонт автомобіля на суму 104690,00 грн., яка була сплачена позивачем в повному обсязі. 04.10.2016 року позивачу було сплачено ПрАТ «СК «Перша» страхове відшкодування в сумі 49242,55 грн., а тому невідшкодованою залишилась сума в розмірі 55447,45 грн. (104690,00 грн. - 49242,55 грн.). З огляду на те, що відповідач та третя особа відмовились добровільно відшкодувати решту завданих збитків, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом до відповідача, оскільки, на час дорожньо-транспортної пригоди винуватець аварії працював в товаристві та виконував свої трудові обов`язки.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.05.2020 року, було відкладено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін даної цивільної справи.

Позивач після відкриття провадженні у справі надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Інші клопотання до суду не надходили.

Відповідач з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив.

Третя особа після відкриття провадження та отримання ухвали суду від 04.05.2020 року, до суду надіслав клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторні в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 06.07.2016 року о 12-50 год. в м. Києві по вул. Заболотного ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги ПДР України та здійснив зіткнення з автомобілем «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2016 року у справі № 752/11290/16-п, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні зазначеної аварії та призначено стягнення у виді штрафу.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.07.2016 року у справі № 752/11365/16-п, провадження у справі відносно ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП було закрито, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Про вказану подію було повідомлено ПрАТ «СК «Перша», де, на підставі полісу № АІ9096426, - була застрахована цивільна відповідальність власника автомобіля «Рено» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку ТОВ «Асистуюча компанія «Укравтоекспертиза» про оцінку збитків від 19.08.2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 склала суму в розмірі 121506,20 грн., а вартість матеріального збитку - 81345,38 грн.

Позивачем було здійснено фактичний ремонт автомобіля «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 на суму 104690,00 грн., яка була сплачена позивачем в повному обсязі, про що свідчить копія акту виконаних робіт № 26 від 02.03.2018 року та копія квитанції від 02.03.2018 року.

Позивач вказує, що 04.10.2016 року їй було сплачено ПрАТ «СК «Перша» страхове відшкодування в сумі 49242,55 грн., однак, невідшкодованою залишилась сума в розмірі 55447,45 грн. (104690,00 грн. - 49242,55 грн.), яка підлягає стягненню із відповідача, оскільки, третя особа ОСОБА_2 на час вчинення аварії перебував в трудових відносинах із цим товариством та виконував свої трудові обов`язки.

Перевіряючи огрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду за ст. 1166 ЦК України визначають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із положенням ст. 1187 ЦК України, відповідальність покладається на власника (працівника) джерела підвищеної небезпеки та відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до чинного законодавства, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених чинним цивільним законодавством.

Відповідно до зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

За загальним правилом, установленим ч. 2 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач перебував у трудових відносинах із відповідачем ТОВ «Груз», що підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення, письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 06.07.2016, а відтак вказує про наявність підстав для стягнення суми невідшкодованих збитків із товариства, завданих внаслідок порушення ПДР України ОСОБА_2 , як працівником ТОВ «Груз» під час виконання своїх обов`язків.

Однак, на думку суду, наведені стороною позивача документи не є доказами дійсного перебування відповідача ОСОБА_2 в трудових відносинах із ТОВ «Груз» та вчинення аварії в ході виконання трудових обов`язків, а інших доказів, які б беззаперечно свідчили про перебування третьої особи в трудових відносинах із відповідачем матеріали справи не містять, а відтак доводи позивача про необхідність стягнення шкоди із роботодавця винуватця ДТП, - є недоведеними.

Суд вважає, що стороною позивача не доведено те, що третя особа перебувала у трудових відносинах із відповідачем в розумінні трудового закону, а тому між позивачем та третьою особою виникло деліктне зобов`язання, за яким саме на останнього слід покласти обов`язок по відшкодуванню шкоди, як на особу, яка таку шкоду завдала, однак, будь-яких вимог до винуватця ДТП позивачем пред`явлено не було, а суд, в силу вимог цивільного процесуального закону, позбавлений можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог та/або залучити до участі у справі співвідповідача та/або замінити на належного відповідача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що частинами 4 та 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження факт наявності трудових відносин між відповідачем та третьою особою, який є винуватцем ДТП, останнього, до участі у справі в якості співвідповідача залучено не було та будь-яких вимог до нього позивачем пред`явлено не було, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог до відповідача ТОВ «Груз» слід відмовити, оскільки, досліджені докази свідчать про те, що залучене в якості відповідача ТОВ «Груз» не є належним відповідачем у даному спорі, а відтак вимоги до вказаного товариства є безпідставними та недоведеними.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову до ТОВ «Груз» по суті пред`явлених позовних вимог, а тому клопотання третьої особи про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Груз», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередінченко