Справа № 299/529/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.

за участі секретаря Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на рішення Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року (головуючий суддя Левко Т.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання припиненими кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк про визнання припиненими кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Позов мотивовано тим, що 10.04.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №08/300/21, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних з кінцевим терміном повернення 07.04.2023.

Для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», іпотекодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №08/300/21 від 10.04.2008, за умовами якого банку в іпотеку передано належну іпотекодавцю квартиру у АДРЕСА_1 , а також між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», поручителем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 було укладено договір поруки №08/300/21 від 10.04.2008.

Позивачі зазначають, що останній платіж за договором кредиту був здійснений позичальником 06.10.2009, строк користування кредитом, у силу п. 4.4 кредитного договору, сплив 26.01.2010, а відтак строк виконання основного зобов`язання настав і фактично припинилась дія кредитного договору, а отже, і достроково припинилось основне зобов`язання. У зв`язку з цим, на думку позивачів, похідні забезпечувальні зобов`язання іпотека та порука теж припинились.

Рішенням Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано припиненими договір кредиту № 8/300/21 від 10.04.2008, укладений з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», договір поруки № 8/300/21 від 10.04.2008, укладений з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», та договір іпотеки № 8/300/21 від 10.04.2008, укладений з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Богаш Н.Я. за реєстровим номером 999. Вирішено питання про судові витрати.

На це рішення подало апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сплив строку позовної давності не є підставою для припинення основного та похідних зобов`язань.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04.02.2020 залучено до участі у справі як правонаступника відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» Aкціонерне товариство «Альфа-Банк».

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Позивачі та їх представник ОСОБА_4 в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10.04.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ«Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №08/300/21 від 10.04.2008, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних з кінцевим терміном повернення 07.04.2023.

Додатковою угодою від 20.10.2008, укладеною між сторонами, відсоткову ставку за кредитним договором №08/300/21 було збільшена до 22% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», іпотекодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №08/300/21 від 10.04.2008, за умовами якого банку в іпотеку передано належну іпотекодавцю квартиру у АДРЕСА_1 .

Також для забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», поручителем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 укладено договір поруки №08/300/21 від 10.04.2008.

Своїх зобов`язань ОСОБА_1 належним чином не виконував, у зв`язку з чим 20.02.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» було подано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку кредитної заборгованості станом на 10.02.2017 у розмірі 316585,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом 90010 грн.; заборгованість за відсотками 14 763,54 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 15399,59 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 45553,98 грн; інфляційні витрати за кредитом 5774,30 грн; інфляційні витрати за відсотками 17084,40 грн.

За результатом розгляду спору рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2018 у справі № 299/126/17, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.02.2019, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено (а.с.43-51).

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з пропуском строку на звернення до суду, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача у відповідності до положень ст.267 ЦК України.

Рішення апеляційного суду також мотивовано тим, що сторони у п. 4.4. кредитного договору врегулювали зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови дострокового повернення коштів.

Так, згідно з пунктом 4.4 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7 (сплата процентів), 3.3.8 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що основне зобов`язання за кредитним договором № 8/300/21 від 10 квітня 2008 року припинилось 26 січня 2010 року, тому, з урахуванням абз.2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та п.6.3 договору іпотеки, припинення основного зобов`язання є підставою для припинення іпотеки, а порука припинена в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте такі висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, і таких висновків суд дійшов з неправильним застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 06 березня 2019 року (справа № 757/32377/15-ц, провадження № 61-29406св18), від 11 вересня 2019 року (справа № 201/13602/16-ц, провадження № 61-33028св18) не вбачав підстав для відступлення від такої позиції.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 3 Закону України «Про іпотеку») .

Підстави припинення іпотеки визначенні у статті 17 Закону України «Про іпотеку». відповідно до якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотека є видом застави, яка виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 ЦК України).

Відповідно до статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави; в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, вказаною нормами не передбачено такої підстави для припинення застави (іпотеки), як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, відсутні підстави для припинення іпотеки, оскільки сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора про стягнення боргу за кредитним договором сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки.

В той же час, на думку колегії, порука за Договором поруки № 08/300/21 від 10.04.2008, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 припинена.

Частиною 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору поруки) було передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Частина 4 статті 559 ЦК України в редакції, яка введена в дію з 04.02.2019 (з даним позовом позивачі звернулись 21.02.2019) передбачає, що порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Пунктом п.4.2 договору поруки передбачено, що даний договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Проте, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.02.2019 у справі № 299/126/17 встановлено, що останній платіж відповідачем вчинено 06 жовтня 2009 року, наступний платіж відповідач повинен був внести до 25 листопада 2009 року, однак не сплатив його, а тому строк повернення кредиту, нарахованих відсотків, штрафних санкцій за договором кредиту, відповідно до пункту 4.4 кредитного договору, настав після спливу 90 днів. Таким чином, внаслідок виникнення обов`язку у боржника достроково погасити кредит, перебіг строку позовної давності для кредитора розпочався 25 лютого 2010 року та закінчився 25 лютого 2013 року. Позивач звернувся з позовом до суду 20.02.2017 року, тобто після спливу трьохрічного строку.

Отже, строк виконання основного зобов`язання настав 25 лютого 2010 року. Звернувшись у лютому 2017 року з вимогою про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , Банк пропустив строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а відтак, порука ОСОБА_2 припинена.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Право поручителів не підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом шляхом визнання поруки припиненою. При цьому колегія суддів вважає, що формулювання позовної вимоги - визнати припиненим договір поруки не є підставою для відмови у позові, який мотивовано саме тим, що порука припинена, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, визнавши припиненою поруку за Договором поруки № 08/300/21 від 10.04.2008, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Підстав для задоволення інших позовних вимог немає.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З наявних у справі доказів вбачається, що при пред`явленні позову позивачами було сплачено судовий збір по 768,40 грн. кожним за кожну із трьох позовних вимог (а.с.5-7). При поданні апеляційної скарги Банком було сплачено 3457,80 судового збору.

Оскільки позов в частині визнання припиненою поруки підлягає задоволенню, з відповідача на користь ОСОБА_2 слід стягнути 768,40 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання позовної заяви. Оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання припиненими договору кредиту та договору іпотеки слід відмовити, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» слід стягнути по 1152,60 грн. з кожного у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» задовольнити частково

Рішення Виноградівського районного суду від 01 липня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати припиненою поруку за Договором поруки № 08/300/21 від 10.04.2008, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ - 23494714, місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 768,40 грн. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер відсутній, місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ - 23494714, місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) по 1152,60 грн. з кожного у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2020 року.

Головуюча: Судді: