Справа № 161/2858/20 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/578/20 Категорія: 114 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

заявника - ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи - Хабарової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, яку мотивує тим, що з 21.11.2015 року вона та ОСОБА_2 проживають у зареєстрованому шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що під час спільного проживання з ОСОБА_2 останній постійно висловлювався нецензурною лайкою, принижував її та дітей, чинив щодо них психологічний тиск, завдавав їй та старшому сину тілесні ушкодження, внаслідок чого нею неодноразово викликалися працівники поліції. 13.02.2020 року вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, через що чоловік став ще більше агресивним до неї та дітей, у зв`язку з чим 15.02.2020 року вона викликала працівників поліції, в результаті йому було видано терміновий заборонний припис на 10 днів. Дітям була надана психологічна допомога.

Ураховуючи наведені ризики, просила видати стосовно ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити останньому перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та обмежити спілкування з постраждалою дитиною.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року заяву задоволено частково. Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Обмежувальний припис видано строком на 1 (один) місяць. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подавали.

У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній.

Заявниця ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила та просила залишити її без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису слід встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», врахував характер протиправних дій ОСОБА_2 і для запобігання ризику продовження останнім таких дій по відношенню до заявниці та їхніх дітей та з метою захисту її прав і свобод дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, про що навів відповідне обґрунтування своїх висновків.

З матеріалаів справи вбачається, що між сторонами систематично протягом тривалого періоду часу виникали конфлікти і сварки. Встановивши, що постановою поліції ОСОБА_2 встановлено терміновий заборонний припис строком на 10 днів, а також факти вчинення ним домашнього насильства, належним чином оцінивши вірогідність продовження та повторного вчинення домашнього насильства, взявши до уваги відсутність у нього щирого каяття, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні всіх обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".

Як встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 21.11.2014 року, що стверджується відповідним свідоцтвом (а.с.7).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 неодноразово звертались до правоохоронних органів впродовж 2018-2020 років зі скаргами на неправомірні дії чоловіка ОСОБА_2 , пов`язані з домашнім насильством у сім`ї щодо неї та дітей, внаслідок чого з ОСОБА_2 працівниками поліції проводились профілактичні бесіди (а.с.8-10).

Як видно зі справи, 15.02.2020 р. щодо ОСОБА_2 поліцією було застосовано терміновий заборонний припис на 10 днів у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства щодо заявниці ОСОБА_1 із зобов`язанням залишити місце проживання постраждалої особи.

Вказаний припис ОСОБА_2 не оскаржувався.

Крім того, до матеріалів справи заявниця додала фотографії на підтвердження отримання нею тілесних ушкоджень від ОСОБА_2 (а.с.27).

Разом з тим, суд першої інстанції, врахував докази, надані заінтересованою особою ОСОБА_2 , та відсутність належних доказів щодо здійснення домашнього насильства щодо дітей, взяв до уваги наявність певних ризиків продовження неправомірних дій, а тому задовольнив заяву частково видав обмежувальний припис лише щодо заборони перебувати в місці спільного проживання із заявницею ОСОБА_1 на строк 1 місяць, з чим сама заявниця погодилась.

Як ствердив у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 , він виконав вказаний припис і на даний час проживає за іншою адресою.

Отже, повно та об`єктивно дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді