СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2653/20

пр. № 2/759/2984/20

20 травня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Мурга Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору сервітуту та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3 , яким просять припинити право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.05.2003 року. У спірному домоволодінні крім колишнього власника ОСОБА_4 був зареєстрований рідний брат ОСОБА_2 відповідач по справі ОСОБА_3 , який фактично більше 19 років не проживає в спірному домоволодінні. Виходячи з цього, непроживання відповідача у спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, просили позов задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 317.02.2020 року провадження у справі відкрито та розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін.

Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.05.2003 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Решетніковою С.І., позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить в рівних долях житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Як вбачається з акту № 3 від 03.02.2020 р., ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживає у вказаному будинку (а.с. 16).

З наданих суду доказів, вбачається, що відповідач протягом тривалого часу не користується будинком, але відповідно до законодавства України добровільно не знявся з реєстраційного обліку в будинку та не зареєстрував своє нове місце перебування, чим порушує право власності позивачів, перешкоджає їм володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачів про позбавлення права користування житловим приміщенням, а житловим будинком АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідач у спірному будинку не проживає, а тому втратив право користування цим житлом, однак, його реєстрація порушує право позивачів, як власників спірного нерухомого майна, на реалізацію ними права користування належним на праві власності майном.

Реєстрація відповідача у спірному будинку порушує право власності позивачів, які мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власниками своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268, 280-289 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391, 403, 405, 406 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору сервітуту та виселення - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН невідомий), таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М. Журибеда