Номер провадження 22-ц/804/2064/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року

м. Бахмут

справа № 219/11025/19

провадження № 22-ц/804/2064/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

при секретарі Гладух О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович

третя особа Бахмутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Бахмутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (суддя Погрібна Н.М.), ухваленого в приміщенні суду в місті Бахмут Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 10 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис № 478, відповідно до якого було запропоновано звернути стягнення на заставний автомобіль марки KIA, моделі RIO, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.р.н НОМЕР_2 , рік випуску 2011, власником якого є ОСОБА_1 та задовольнити вимоги ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору на суму 88 977,33 грн., а саме: 69 752,44 грн. заборгованість за кредитом; 15 725,29 грн. за відсотками за користування кредитом; 3 500 грн. витрати за вчинення нотаріусом виконавчого напису.

04.04.2016 Банк звернувся до Бахмутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса.

20 травня 2016 року заступником начальника Бахмутського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області Легковою О.С. було відкрито виконавче провадження (ВП №51188807) та 20 травня 2016 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

05 вересня 2019 року державний виконавець запросив її до виконавчої служби для надання пояснень.

Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження вона дізналась про існування спірного виконавчого напису, з яким не погоджується.

Вважає, що виконавчий напис №478, вчинений 10.01.2016 року, є незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки основною вимогою для вчинення виконавчого напису є те, що подані нотаріусу документи підтверджують безспірність заборгованості та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, проте АТ «Альфа-Банк» звернувся про стягнення спірного боргу за межами цього строку.

Звертає увагу, що відповідач неправомірно підвищував проценту ставку, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, які не передбачені умовами договору.

В порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій, приватний нотаріус при вчинені виконавчого напису не перевірив безспірність заборгованості та наявність доказів належного направлення ПАТ «Альфа-Банк» на адресу боржника та отримання ним письмової вимоги про погашення заборгованості.

Просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 478, що вчинений 10 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки KIA, моделі RIO, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.р.н НОМЕР_2 , рік випуску 2011 року, що належить ОСОБА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 10.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості внаслідок невиконання умов кредитного договору, та зареєстрований у реєстрі за номером 478, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму боргу в розмірі 85 477,73 грн., в тому числі: заборгованості за кредитом 69 752,44грн.; заборгованості за відсотками - 15 725,29 грн. витрати, пов`язані із вчинення виконавчого напису 3 500,00 грн., загальна сума складає 88 977,73 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач АТ «Альфа-Банк» просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити; судовий збір за подання апеляційної скарги стягнути з позивача на користь Банку.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що при ухваленні рішення судом неповно з`ясовано всі обставини справи, порушено норми процесуального права та матеріального права.

Зазначає, що дії нотаріусу відповідають вимогам ст.ст. 84, 87 Закону України «Про нотаріат». Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Звертає увагу, що за нотаріальною практикою документом, що встановлює прострочення виконання зобов`язання за нотаріально посвідченим договором, прийнято вважати заяву стягувача (претензію або тотожний за юридичним значенням документ) про прострочення платежу, передану боржнику безпосередньо стягувачем або надіслану боржнику поштою зі зворотним повідомленням, або передана через нотаріуса в порядку статті 84 Закону України «Про нотаріат». Проте ці документи не є підтвердженням існуючого боргу, а є лише додатковою інформацією про наявність боргу.

Посилається на частину 1 статті 88 Закону України «Про нотаріат», статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та зазначає, що законодавець не пов`язує наявність безспірності заборгованості або іншої відповідальності божника з наявністю спору щодо розміру зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені.

В обґрунтування безспірності заборгованості на підставі наданих нотаріусу документів посилається на правову позицію, викладену у постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Право вимагати дострокового виконання зобов`язання передбачено нормами статтей 572, 589, частиною 2 статті 1050 ЦК України, статтями 12, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статтями 1, 20 Закону України «Про заставу».

ОСОБА_1 мала свій екземпляр договору, а тому була обізнана про свої зобов`язання та наявність заборгованості.

Посилається на положення статтей 252-255, 256, 261, 267 ЦК України та зазначає, що початок перебігу позовної давності може збігатися з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, але також треба брати до уваги суть зобов`язання та визначені сторонами строки дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту 27.08.2018 року, що узгоджено сторонами як строк дії договору.

Вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження позовних вимог та навпаки наявні у справі докази свідчать про факт існування заборгованості, її розмір та обізнаність позивача про наявність боргу перед Банком.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Гуревич Р.Г. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилаючись на статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, зазначає, що позивач ОСОБА_1 жодного разу не отримували ані від кредитора, ані від приватного виконавця будь-якої вимоги (претензії) щодо сплати боргу за кредитним договором.

Також звертає увагу, що крім повідомлення боржника, відповідно до статті 27 Закону України «Про нотаріат» одночасно з надсиланням повідомлення боржнику обтяжувач повинен здійснити реєстрацію в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, про що наявний правовий висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №320/8269/15-ц.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Дегтярьов Є.В. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити та відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_2 Р. ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., представник Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

10.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем вчинено виконавчий напис №478 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь Публічного Акціонерного Товариства «Альфі-Банк» суми боргу в розмірі 88 977,73 грн.

Постановою заступника начальника Артемівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.05.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №478 виданого 10.01.2016 року.

Постановою заступника начальника Артемівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.05.2016 року накладено арешт на автомобіль марки KIA, моделі RIO, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , сірого кольору, д.р.н НОМЕР_2 , рік випуску 2011.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга АТ «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції суд виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. не дотримався визначеного законом порядку його вчинення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом статті 22 Закону обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Частиною першою статті 50 цього Закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень ».

При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У статті 27 Закону також передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 28 Закону, якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень » д № 1255-IV визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).

Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису.

У пункті 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.

А у пункті 6 цього Порядку вказано, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження).

Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1пункту 2 глави 16 розділу ІІПорядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.

Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.

Як вбачається з матеріалів справи докази на підтвердження направлення отримання вимоги про дострокове повернення кредиту позивачу та державної реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження за 30 днів до звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідачем надано не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що про безспірність заборгованості та обізнаність позивача з її розміром свідчить наявність у неї договору є неспроможними, оскільки не відповідають наведеним вище вимогам Закону.

Правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), на яку посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, містить правовий висновок щодо визначення безспірності заборгованості за наявності спора в суді про її розмір. Відповідно до цієї постанови, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.

Заперечуючи проти позову, представник Банку зазначав, що з метою вчинення виконавчого напису Банком нотаріусу було надано всі належні докази, що свідчать про безспірність заборгованості на час вчинення виконавчого напису 10 січня 2016 року, проте матеріли справи, що підтверджують ці обставини таких доказів не містять.

Зі змісту кредитного договору №700008730 від 26.08.2011 року вбачається, що загальна сума кредиту складала 107427,60 грн. (а.с.11).

Розмір заборгованості на день вчинення виконавчого напису 10 січня 2016 року у сумі 88977,33 грн. належними доказами не підтверджений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц викладено правовий висновок, згідно якого виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню у разі недотримання вимог щодо процедури звернення стягнення на заставлене майно на підставі такого виконавчого напису, зокрема щодо повідомлення боржника про початок такої процедури, державної реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та невиконання вимог про доведення безспірності заборгованості.

Доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву (а.с. 52-53), та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.І. Корчиста

О.О. Тимченко

Повний текст постанови виготовлено 09.07.2020 року Я.В. Хейло