КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5372/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Саліхова В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва, постановленого суддею Соколовим О.М. 27 листопада 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсними та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсними та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що кредитний договір, укладений між позивачем та ПАТ «Банк «Траст» є змішаним і складається із заяви про надання кредиту на споживчі цілі, умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, Тарифів ПАТ Банк «Траст» на розрахунково - касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб, які відкриті при одержанні споживчого кредиту, графіку платежів, розпису сукупної вартості кредиту з зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Зазначав, що зміст Договору суперечить актам цивільного законодавства, його умови спричиняють дисбаланс договірних прав та обов?язків сторін на користь Банку.

З урахуванням наведеного, просив суд визнати недійсним пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі 23.12.2015, яка є складовою Кредитного договору №R011/001-TEK/0058071, укладеним 23.12.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Траст»; визнати недійсним пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 23.12.2015, які є складовою Кредитного договору №R011/001-TEK/0058071, укладеного 23.12.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Траст»; зобов?язати ПАТ «Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором, укладеним 23.12.2015 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Траст», шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу, сплачену позичальником за період з 23.12.2015 по день подачі позову, суму щомісячної комісії за супроводження кредиту.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року у задоволені позовних вимогах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсними та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

На обґрунтування апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що умова укладеного між сторонами у справі договору про надання споживчого кредиту щодо сплати щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3,39 %, а саме пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, не ототожнюється з будь - якими послугами Банку, які надаються позивачу як споживачу фінансових послуг і тому пункт 2.6 Заяви не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». Тобто, пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, є недійсною умовою договору у розумінні Закону України «Про захист прав споживача»

Крім того, пункт 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 23.12.2015 р. передбачає необхідність сплати пені у розмірі 0,3 % від суми прострочених зобов?язань за кожен день прострочення, що значно перевищує граничний розмір пені, встановлений законодавством, і це є несправедливим з огляду на положення пункту 5 частини третьої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Представник позивача в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення Кредитного договору, позивачу було відомо про всі істотні умови Договору, про спосіб та термін погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, про що свідчить його особистий підпис.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 23.12.2015 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст» був укладений Кредитний договір № R011.001-TEK.0058071 від 23.12.2015 (а.с. 9-20).

На виконання умов вказаного Кредитного договору Публічним акціонерним товариством Банк «Траст» було надано ОСОБА_2 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості кредитні кошти в розмірі 64 400,00 грн, зі сплатою 9.49 % річних.

Позивач ОСОБА_2 взяв на себе зобов?язання повністю повернути кредитні кошти, отримані за цим Договором в строк до 21.12.2018 та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог чинного законодавства договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч. 1 статті 634 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 статті 638 ЦК України).

За змістом положень ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійної винагороди за надані послуги.

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 23.12.2015, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, відносин сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Між тим, судом встановлено, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3,39 %, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 р., банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 зазначено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об?єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб?єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно - правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Таким чином, встановлена Банком в кредитному договорі щомісячна комісія за супроводження кредиту є платою за дії, які Банк здійснює на власну користь, тому ця умова договору є такою, що суперечить чинному законодавству, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 333/865/16-ц.

Разом з тим, суд апеляційної вважає, що встановлення банком в Кредитному договорі пені за несвоєчасне погашення платежів по кредиту у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов?язань за кожний день прострочення не суперечить чинному законодавству, у зв?язку з наступним.

У відповідності зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Як слідує з пункту 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 23 грудня 2015 року, пеня встановлена у розмірі 0,3% від суми прострочених зобов?язань за кожний день прострочення.

Так як в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами, то пеня застосовується до кожного простроченого платежу окремо. Тобто, пеня нараховується за кожен день прострочення не на всю суму кредиту, а тільки на той розмір щомісячного платежу, який був прострочений.

Водночас, позивач не надав суду жодного розрахунку та доказу, який би підтверджував встановлення в кредитному договорі непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Отже, вимога про визнання недійсним пункту 4.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі від 23 грудня 2015 року не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов?язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності зі ст. 18 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно зі ст. 203 ч.1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що зміст пункту 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 23 грудня 2015 року, які є складовою кредитного договору, з наведених вище підстав суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 215 ч.1, 203 ч.1 ЦК України з моменту укладення договору.

Вказані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитного договору призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що для захисту порушених прав споживача необхідно зобов?язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену позивачем щомісячну комісію за супроводження кредиту за весь час дії вказаного кредитного договору, тобто з 23.12.2015 по 21.12.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст» про визнання пунктів договору недійсними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яким встановлена комісія за супроводження Кредитного договору №R011/001-TEK/0058071 в розмірі 3,39%, укладеного 23 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство Банк «Траст» «Банк «Траст».

Зобов?язати Публічне акціонерне товариство Банк «Траст» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором №R011/001-TEK/0058071,укладеним 23 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Банк «Траст», шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за супроводження кредиту за період з 23 грудня 2015 року по 21 грудня 2018 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 червня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: