Постанова

Іменем України

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 761/21838/16-ц

провадження № 61-45582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2»,

відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківського району м. Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Прокопчук Н. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» (далі - ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківського району м. Києва, про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 . У встановленому законом порядку, 10 липня 1990 року кімнату № АДРЕСА_1 у зазначеному вище гуртожитку надано у користування ОСОБА_3 , як працівнику позивача та члену її сім`ї - дочці ОСОБА_1 (яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 ). 03 листопада 2015 року наймач ОСОБА_3 повідомила позивача, що вона зареєстрована і проживає за іншою адресою, а тому просить не нараховувати їй комунальні послуги за користування зазначеною кімнатою. Після виселення наймача ОСОБА_3 , позивач звертався неодноразово до відповідачів з проханням знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання та виселитися із займаної кімнати гуртожитку, проте вказане звернення відповідачами було проігноровано. На даний час відповідачі проживають в гуртожитку позивача і відмовляються звільнити займану кімнату № АДРЕСА_1.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог просило виселити відповідачів з кімнати № АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року позов залишено без задоволення.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, щоправо користування відповідачами указаним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, а тому дійшли висновків про відмову у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки право наймача на користування кімнатою припинилося, тому і право відповідачів на таке користування житлом як похідне теж припинено. Зазначає, що суди безпідставно застосували до спірних правовідносин статтю 125 ЖК України, оскільки відповідач не є одинокою особою, відсутні докази, що відповідач є одинокою матір`ю, вдовою чи утримує дитину сама.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» у якому вона просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки право на житло є непорушним, відповідач є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, яка іншого житла не має.

У грудні 2018 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» надіслало до Верховного Суду заперечення на відзив на касаційну скаргу та просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, щоПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на праві власності належить гуртожиток, розташований на АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 16 вересня 1998 року серії ЖБ №23482.

На підставі рішення від 10 липня 1990 року № 13 адміністрацією, профспілковим комітетом та комітетом комсомолу на ім`я ОСОБА_3 видано ордер № 6176 на право зайняття кімнати № АДРЕСА_1 їй та членам її сім`ї - дочці ОСОБА_1 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 )

. Н аймач ОСОБА_3 працювала у позивача з 01березня 1988 року по 18 березня 1994 року та була звільнена з роботи за статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)- за власним бажанням.

У листопаді 2015 року позивачу стало відомо, що наймач зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_6 . ОСОБА_3 надіслала письмове звернення ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» та просила припинити нарахування комунальних послуг, в зв`язку з тим, що наймач проживає за іншою адресою, при цьому в кімнаті № 21/2 залишились проживати її дочка ОСОБА_1 з малолітньою онукою ОСОБА_2 .

Позивач для встановлення правових підстав проживання відповідача з малолітньою дочкою в гуртожитку направляв останній лист-оферту від 04 квітня 2016 року № 0504 з додатками - двома примірниками договору № 04-ф найму (оренди). Зазначений лист залишився без задоволення та повернувся до позивача із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

ОСОБА_1 не є працівником ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява № 8863/06, § 44).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 132 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі товариство зазначає, що право наймача на користування кімнатою припинилося, тому і право відповідачів на таке користування житлом як похідне теж припинено. Зазначає, що відповідач не є одинокою особою та відсутні докази, що відповідач є одинокою матір`ю, вдовою чи утримує дитину сама.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК України).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача є похідним від такого права останнього.

Так, стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК України).

Оскільки ОСОБА_1 та її дочка вселилися у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно проживають і зареєстровані там, не мали іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Подавши позов про виселення ОСОБА_1 та її дочки без надання іншого житлового приміщення, позивач в достатній мірі не аргументував ані мети, яку він переслідував, ані співрозмірність такого виселення відповідній меті, а лише зазначив про втрату права користування наймачем кімнати у гуртожитку. Тобто без доведення легітимності виселення відповідача та членів її сім`ї без надання іншого житла вочевидь не є пропорційним втручанням і є таким, що не відповідає праву на повагу до їх житла, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов