Справа № 567/1470/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Войтко А.Г.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Острог цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житлом житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 .

У вказаному вище житлі - житловому будинку, зареєстрований, але більше одного року не проживає відповідач ОСОБА_3 , її колишній зять.

Зазначаючи, що реєстрація відповідача створює їй значні незручності, як власнику житла, оскільки вона позбавлена можливості отримати субсидію за фактом наявності реєстрації відповідача без його проживання більше одного року, просить позов задовольнити.

24.12.2019 ухвалою суду відкрите провадження по даній справі, призначено розгляд проводити у порядку спрощеного позовного провадження, справа призначена до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за участі її представника.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі та пояснила, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який є її колишнім зятем. Відповідач проживав в будинку, проте добровільно виїхав, забрав усі свої речі та більше не повертався до будинку, після розлучення з її дочкою, а саме з лютого 2015 року. На даний час він фактично проживає в с.Кунів Ізяславського району Хмельницької області. З лютого 2015 року ОСОБА_3 жодного разу по місцю своєї реєстрації не з`являлася, його особистих речей в будинку немає, ніхто з сусідів протягом цього часу його не бачив. Участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг він не приймає. Реєстрація відповідача у будинку позбавляє позивача можливості в повній мірі розпоряджатись своєю власністю та впливає на отримання субсидії щодо відшкодування оплати за комунальні послуги.

Зазначила, що ОСОБА_3 з 2015 року без поважних причин не проживає в будинку за вказаною адресою, договору на користування житлом з позивачем, як власником будинку, вона не укладала, тому у відповідності до ст. 156, 162 ЖК України, за відповідачем житлове приміщення не зберігається, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, зокрема через оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України - http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, заперечень щодо позову до суду не подав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивача по справі. Він особисто знає відповідача та спілкується з ОСОБА_2 та її сім`єю. Зазначив, що відповідача по справі ОСОБА_3 він не бачив з лютого 2015, коли останній розлучився із дочкою ОСОБА_2 та залишив їхнє спільне місце проживання. Запевнив суд в тому, що відповідач по справі в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає, а є лише зареєстрованою в ньому, його особистих речей в будинку немає, оскільки після розлучення, вій зібрав всі свої речі та виїхав. Більше у будинок не повертався, оскільки не сплачує аліменти на утримання дитини.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі. Вона довгий період часу знає позивача та спілкується з нею та її сім`єю. Вказала, що відповідач по справі ОСОБА_3 з 2015 року не проживає у селі, оскільки після розлучення із дочкою ОСОБА_2 зібрав свої речі та залишив місце реєстрації, ніяких робіт пов`язаних з господарством не проводив. Запевнила суд в тому, що відповідач в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає, а є лише зареєстрованим в ньому, його особистих речей у будинку немає.

За клопотанням представника позивача, з урахуванням положень ст. ст. 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно у відсутності сторін по справі.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд, вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 на праві власності належить житло - житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується технічним паспортом від 20.08.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2018. (а.с.11-14,)

У вказаному вище житлі зареєстрований, але не проживає відповідач - ОСОБА_3 , з лютого 2015 року, з колишньою дружиною 0 ОСОБА_6 стосунки не підтримує, спільне господарство не веде, разом не проживає, про що свідчать довідка Плосківської сільської ради Острозького району Рівненської області № 1025/02-23 від 21.11.2019 та акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 1024/02-23 від 21.11.2019, від 23.09.2016, №1064/02-23 від 13.12.2018. (а.с.15,16,17,18)

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13.05.2015, розірвано шлюб між ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 . Також з ланого рішення встановлено, що ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , разом не проживають. (а.с.19)

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в АДРЕСА_1 , який належить позивачу.

З пояснень представника позивача, свідків в судовому засіданні, встановлено, що відповідач понад п`ять років в будинку не проживає. В судовому засіданні встановлено, що договору найму житлового приміщення між сторонами не укладалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, згідно якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 3 «Визначення термінів» Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», термін «місце проживання» означає житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; термін «реєстрація» означає внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; та термін «зняття з реєстрації» означає внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16, зазначив, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Також згідно даної постанови Верховним Судом України зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72,116,156 ЖК України; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, 1) заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; 21 судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою: 3) свідоцтва про смерть; 4) паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5] інших документів, які свідчать про припинення: - підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; - підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; - підстав на право користування житловим приміщенням.

Як вбачається із вказаних норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 понад п`ять років без поважних причин не проживає в будинку АДРЕСА_1 , на даний час не є членом сім`ї власника будинку, в спірному будинку не проживає, договору на користування житлом з власником будинку не укладала і відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.405 ЦК України за ним житлове приміщення не зберігається, реєстрація відповідача за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню нею своїм майном, тому позов слід задовольнити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 3,11-13,15,16, 29, 379, 380, 381,383,386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. З, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

позовну заяву ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: с.Кунів, Ізяславський район Хмельницька область) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 липня 2020 року.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.