Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4436/19 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 42 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 02 березня 2020 року суддею Коваленко В.П. у м. Коростені, повний текст рішення складено 10 березня 2020 року,

у справі № 279/4436/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк, АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 10 вересня 2012 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 15 липня 2019 року в сумі 22768,18 грн, з яких: 10141,06 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4839,70 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5512,93 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 714,10 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1060,39 грн - штраф (процентна складова) та судові витрати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 березня 2020 року позовні вимоги Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 10141,06 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 10 вересня 2012 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку; зобов`язати позивача здійснити перерахунок коштів, які були зараховані як проценти за користування кредитом, штрафні санкції та (або) пеню за невиконання зобов`язань перед установою Банку, і зарахувати вказану суму коштів на погашення основної суми боргу (кредиту) та залишок коштів повернути на його картковий рахунок.

Вважає, що судом безпідставно не вирішено його клопотання про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок коштів, які були зараховані як проценти за користування кредитом, штрафні санкції та (або) пеню за невиконання зобов`язань перед Банком, зарахувати вказану суму коштів на погашення основної суми боргу (кредиту), а залишок коштів повернути на його картковий рахунок. Також вказав, що стягнута судом заборгованість за кредитним договором в сумі 10141,06 грн, значно перевищує кредитний ліміт, який був встановлений у розмірі 5000 грн. Крім того вважає, що, стягуючи з нього судовий збір, суд не врахував долучені до справи докази на підтвердження його статусу учасника бойових дій.

Ухвалою від 21.04.2020 ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 192).

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким скасувати зазначене судове рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафу, ухвалити в цій частині нове про задоволення позову Банку; вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, судом не враховано, що у даному випадку кредитний договір було укладено шляхом оформлення і підписання з позичальником анкети-заяви. Підписавши таку анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, відповідач висловив свою згоду з формою договору і його умовами, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Банком надано суду, крім розрахунку заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, довідку про видані позичальнику кредитні картки, яким суд не надав належної оцінки. Також, зазначив, що у наданій Банком виписці по рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом, чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, переказ коштів на погашення заборгованості зі своїх карт, отримання ним коштів через банкомати, оплати товарів та послуг за допомогою картки, а також користування послугою «Оплата частинами». Зокрема, під час списання щомісячного платежу по оплаті частинами, відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Крім того, вважає, що у суду не було підстав відмовляти у задоволенні позову в частині стягнення простроченого тіла кредиту, тобто наданих відповідачеві кредитних коштів, які не були повернуті у строк, передбачений договором, а також в частині стягнення неустойки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а Банка залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої отримав кредит у сумі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку (а.с. 12).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та розмір і порядок нарахування неустойки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідача за договором від 10 вересня 2012 року станом на 15 липня 2019 року складає 22768,18 грн, з яких: 10141,06 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4839,70 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 5512,93 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 714,10 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1060,39 грн - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору з відповідачем Банком не дотримано вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 10 вересня 2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо нарахування та розміру неустойки за невиконання та неналежне виконання зобов`язання.

Суд також обґрунтовано послався на те, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції правильно вказав, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 вересня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 вересня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому, з огляду на відсутність підпису ОСОБА_1 в Умовах та Правилах надання банківських послуг в ПриватБанку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили умови кредитування та узгодили саме ті умови, які вважав узгодженими банк.

Крім того, з огляду на ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідачу, як військовослужбовцю, з початку і до закінчення особливого періоду не повинні були нараховуватися суми процентів за користування кредитом, штрафні санкції та пеня.

Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову Банку в частині стягнення пені та штрафів.

До матеріалів справи Банком надана суду виписка по рахунку (а.с. 58-65), яка є первинним бухгалтерським документом та свідчить про користування ОСОБА_1 кредитними коштами, підтверджує їх отримання відповідачем та наявність заборгованості.

Окрім того, як вбачається із виписки по рахунку, відповідач використовував сервіс «Оплата частинами», умовами якого передбачена можливість банку встановити на кредитну картку клієнта овердрафт на суму, необхідну для сплати чергового платежу, в разі недостатньої кількості коштів для оплати чергового платежу за кредитною карткою. У зв`язку з чим тіло кредиту збільшилося за рахунок платежів, направлених на погашення заборгованості за використання сервісу «Оплата частинами», так як коштів, що вносились ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості, було недостатньо.

Враховуючи положення ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 1049 ЦК України, та встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув і не спростував розрахунок заборгованості у цій частині, а також дані виписки по рахунку, суд дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10141,06 грн.

Інші наведені позивачем у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на залишення без задоволення його клопотання про зобов`язання позивача здійснити перерахунок коштів, які були нараховані йому Банком у особливий період всупереч ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та безпідставно зараховані як проценти за користування кредитом, штрафні санкції та (або) пеню за невиконання зобов`язань перед Банком, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки питання стягнення процентів не було вимогою позову, а зустрічних вимог про зарахування цих коштів на погашення основної суми боргу відповідачем не заявлялось. Також, суду не надано доказів, які саме суми нарахованих процентів, штрафу та пені, крім сум на погашення тіла кредиту, сплатив відповідач, а також не надано будь-якого власного розрахунку заборгованості за договором.

Враховуючи те, що відповідач посилався на положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на обґрунтування заперечень проти позову, то слід вважати, що справа, пов`язана із порушенням його прав як учасника бойових дій, тому доводи відповідача про те, що суд безпідставно стягнув з нього судовий збір є такими, що заслуговують на увагу, а рішення суду у цій частині підлягає скасуванню. Судовий збір підлягає компенсації позивачу за рахунок коштів державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судових витрат в сумі 855,61 грн скасувати.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України судові витрати в сумі 855,61 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 10 липня 2020 року.