Провадження № 22-ц/801/1056/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 рокуСправа № 127/26981/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар : Кузьменко Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/26981/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року,ухвалене під головуванням судді Борисюк І.Е., дата складання повного тексту рішення - 26.02.2020 року, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.04.2013 року позивач придбав у ОСОБА_3 47/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0430 га за цією ж адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Курановою О.О., зареєстрованим в реєстрі за №1067, позивач набув право власності на земельну ділянку площею 0,0430 га (кадастровий номер :02:073:0217).

Проте, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29.05.2014 року визнано незаконним та скасовано рішення Вінницької міської ради від 30.11.2012 року №1043 про передачу безоплатно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0430 га по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки від 16 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; витребувано земельну ділянку площею 0,0430 га по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язано не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні ділянкою.

Враховуючи зазначені обставини, відповідач на сьогоднішній день є власником частини будинку (53/100 часток) та всієї земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а позивач є власником інших 47/100 часток житлового будинку, який розташований на цій же земельній ділянці.

З огляду на це, у позивача відсутня можливість безпосереднього проїзду та проходу до його частини житлового будинку (використання приватного автотранспорту, завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо) та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо), чим порушуються його права як власника будинку на доступ до нього та можливість проводити ремонтні чи то будівельні роботи.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову, позивач просив суд встановити на його користь безоплатний безстроковий земельний сервітут, який полягає у праві прокладання, експлуатації та обслуговування наявних трубопроводів; праві влаштування та обслуговування вигрібної ями; прокладення та експлуатації лінії електропередачі, зв`язку, інших лінійних комунікацій; для обслуговування надземної системи газопостачання; для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту належних йому будівель та споруд, для здійснення добудови ванної кімнати та санвузла, та у зв`язку із цим - проходу та проїзду на автомобілі у відповідності до висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №4596/4597/18-21 від 26.06.2019 року по частині земельної ділянки (кадастровий номер :02:073:0190), позначеної на плані зеленим кольором , площею 292,4 кв.м. та 49,6 кв.м. під приміщеннями, - з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з тим, що вимоги позивача є необгрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має потребу користуватись житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , власником яких він являється і така потреба не може бути задоволена в інший спосіб, окрім як встановлення обмеженого користування частиною земельної ділянки, що належить на праві приватної власності відповідачу.

Щодо обов`язку направлення пропозиції укласти договір відповідачу, то скаржник зазначає, що такий обов`язок ним виконано в повному обсязі, що підтверджується надана ним квитанції про направлення рекомендованого направлення. Ще вказує, що в подальшому сторони вели переговори щодо мирного врегулювання спору, проте кінцевої згоди не дійшли.

З урахуванням зазначеного, просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Момота В.Д. на дану апеляційну скаргу надійшов відзив, в якому він просить її залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2020 року залишити без змін.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає через наступне.

Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним правовим вимогам.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, викладені в заяві від 19.08.2019 року, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві і просили їх задовольнити.

Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позовних вимог, оскільки вважають такі вимоги необґрунтованими і недоведеними належними доказами.

Згідно із договорами купівлі-продажу земельної ділянки та частини житлового будинку від 16.04.2013 року, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. та зареєстрованими у реєстрі за № 1067 і № 1068, 16.04.2013 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 0430 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та 47/100 частини житлового будинку № НОМЕР_1 , розташованого на цій земельній ділянці. (т. 1 а.с. 7-11)

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.05.2014 року по справі № 127/21565/13-ц, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки і витребувано її із незаконного володіння ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12-14)

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2016 по справі № 127/27373/15-ц, яке набрало законної сили 12.09.2016 року на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення права власності на вищевказану земельну ділянку та у визнанні права власності на неї за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15-19)

Вищевказані судові рішення були залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2017 року. (т. 1 а.с. 20-21)

Власником земельної ділянки площею 0, 0927 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.12.2017 року. (т. 1 а.с. 24)

В судовому засіданні було оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 21419 на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок АДРЕСА_1 .

З матеріалів вищевказаної інвентаризаційної справи вбачається, що співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_2 , є: ОСОБА_2 - 53/100 частки та ОСОБА_1 - 47/100 частки.

Позивач та його представник стверджували про відсутність можливості у позивача безпосереднього проїзду та проходу до належної йому на праві власності частини житлового будинку, використання приватного автотранспорту для завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо), відсутність можливості проводити ремонтні чи то будівельні роботи, що й стало підставою для звернення до суду із позовом.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 4596/4597/18-21 від 26.06.2019 року, одноповерховий житловий будинок, співвласниками якого є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , розташований на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_2 , складається з двох квартир загальною площею 80,1 кв.м. Дане домоволодіння підключене до централізованих мереж електропостачання та газопостачання. Крім того, на земельній ділянці розташовано господарську будівлю - убиральню, яка не відображена у технічному паспорті (інвентаризаційній справі), а також колодязь із залізобетонних кілець.

За цим висновком приєднання будинку до мережі автономного водопостачання від існуючого колодязя без прокладення труб по земельній ділянці не визначається можливим. Водночас, експертом встановлено підключення належної на праві власності ОСОБА_1 частини будинку до мережі водопостачання. Щодо можливості улаштування внутрішньобудинкової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб, то дане питання потребує розробки додаткових проектних рішень, якими можливо було би врахувати вимоги існуючих будівельних і санітарних норм щодо подібних споруд. (т. 1 а.с. 190-206).

В судовому засіданні учасники справи повідомили, що будинок підключений до централізованого водо- і газопостачання, а також водовідведення.

Це було підтверджено сторонами і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Також в ході судового розгляду було встановлено, що з боку відповідачки не було перешкод в обслуговуванні системи газопостачання; прокладанні та/або експлуатації лінії електропередачі та інших лінійних комунікацій; його частина будинку має окремий лічильник газу і електроенергії та, що позивач вже розмістив будівельні матеріали біля своєї частини будинку з метою її ремонту, і з цього приводу йому перешкоди відповідачка не чинила.

За вказаних обставин та норм ст. ст. 401, 402, 403, 404 ЦК України, ст. ст. 98, 100 ЗК України, ст.ст. 2, 4, 10, 13, 76-83, 89, 90, 110, 133, 139, 141, 229, 235, 239, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, яким суд першої інстанції підставно керувався, ухвалюючи оскаржуване рішення, він дійшов до висновків про те, що фактично доводи позивача та його представника щодо необхідності встановлення сервітуту зводяться до забезпечення йому певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами неможливості користування майном, для встановлення сервітуту позивачем не наведено; що позивач не довів обставин, що відсутність заїзду у двір будинковолодіння створює йому перешкоди у використанні і обслуговуванні належного йому майна; що за необхідності здійснення певного виду ремонтно-будівельних робіт може бути встановлений тимчасовий сервітут на час їх виконання, за умови, що виконання таких робіт потребуватиме встановлення такого сервітуту.

При цьому суд критично віднісся до доводів позивача та його представника про те, що встановлення земельного сервітуту необхідно для заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги тощо), оскільки відстань від входу (заїзду) на подвір`я будинковолодіння і безпосередньо самим будинком становить 8, 96 м, тому необґрунтовано в чому полягає необхідність та доцільність заїзду даного автотранспорту безпосередньо на подвір`я при відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів того, що відсутність сервітуту перешкоджала тій чи іншій екстреній службі виконати поставленні їй завдання.

Вінницький апеляційний суд Вінницької області повністю погоджується з вказаними висновками, оскільки вони відповідають встановленим обставинам у справі та спірним правовідносинам про встановлення земельного сервітуту.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 Цивільного кодексу України.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника або користувача земельної ділянки встановлення земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на встановлені обставини про те, що будинок підключений до централізованого водо- і газопостачання, водовідведення; що з боку відповідачки не було перешкод в обслуговуванні системи газопостачання; прокладанні та/або експлуатації лінії електропередачі та інших лінійних комунікацій; що частина будинку позивача має окремий лічильник газу і електроенергії та, що позивач вже розмістив будівельні матеріали біля своєї частини будинку з метою її ремонту, і з цього приводу йому перешкоди відповідачка не чинила, то слід погодитися з тим, що фактично доводи позивача та його представника щодо необхідності встановлення сервітуту зводяться до забезпечення йому певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами неможливості користування майном, для встановлення сервітуту позивачем не наведено.

Про це свідчить і вищезгаданий висновок експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи за №4596/4597/18-21 від 26.06.2019 року, оскільки відповідно до нього, експерт вважає, що без встановлення земельного сервітуту не визнається за можливе приєднання частини житлового будинку, яка належить ОСОБА_1 до мережі автономного водопостачання від існуючого колодязя, в той час, як будинок підключений до централізованого водопостачання.

Щодо можливості улаштування внутрішньобудинкової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб, то експерт вказує, що дане питання потребує розробки додаткових проектних рішень, якими можливо було би врахувати вимоги існуючих будівельних та санітарних норм щодо подібних споруд. (т.1 а/с190-200).

Отже, це питання потребує розробки додаткових проектних рішень, тому встановлення земельного сервітуту для нього є передчасним. Щодо інших необхідностей, якими позивачка мотивувала потребу у земельному сервітуті, то вони висновком експерта не обгрунтовані, як і не доведені іншими, наявними у справі доказами.

Щодо пропозиції про встановлення земельного сервітуту, то така пропозиція, без врахування письмового звернення ОСОБА_1 від 17.11.2017 року (т.1 а/с 22, 23), неодноразово озвучувалася позивачем в ході розгляду справи, в тому числі і у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, проте сторони згоди не дійшли.

Всі інші обгрунтування апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів на власну користь, тому не спростовують оскаржуваного рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення в силу ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча суддя: В.С. Марчук

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун