СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 757/63659/18

пр. № 2/759/1423/20

05 червня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0549 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) кадастровий номер :75:125:0013 за набувальною давністю та покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.04.1972 ОСОБА_2 отримала у користування спірну земельну ділянку, одночасно із 16 років позивач користується вказаною земельною ділянкою, а саме веде господарський нагляд за ділянкою., використовує під городину, так 25.03.2014 ОСОБА_2 , було написано заяву про відмову від її права приватизації, тому позивач звернувся до КМР із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки №75:125:007, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) у результаті чого у 2015 р. КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу та присвоєно кадастровий номер :75:125:0013, однак надання земельної ділянки під забудову можливе за умови дотримання вимог ЗК України, а позивачем наразі не отримано земельної ділянки у власність, чим порушено його право на тримання земельної ділянки по закону.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 матеріали зазначеної цивільної справи передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва (а.с. 85).

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18.02.2019 позовну заяву залишено без руху (а.с. 91).

01.03.2019 ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі (а.с. 96).

05.09.2019 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва за територіальною підсудністю (а.с. 199, 200).

10.10.2019 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 206).

25.02.2020 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче судове засідання (а.с. 8).

На підставі розпорядження №196 від 03.04.2020 справу призначено до потворного автоматизованого розподілу у зв`язку із закінченням повноважень судді ОСОБА_4 як судді Святошинського районного суду м. Києва.

08.04.2020 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу прийнято до свого провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

08.07.2019 представником КМР подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем заявлено позов про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, приписи статті 344 ЦК України, не можуть бути застосовані, так як дана норма цивільного законодавства кореспондує на спеціальні норми ст. ст. 118, 119 та 123 ЗК України, який визначає загальний порядок надання земельних ділянок у власність або в користування та є підставою скористатись правом для звернення органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с. 105-109).

25.02.2019 представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вказані позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню з підстав того, що позивачем не надано жодних доказів до суду, як те вимагало земельне законодавство, що ОСОБА_2 відведено земельну ділянку в натурі та отримано документ, який засвідчує право користування земельною ділянкою, крім цього позивачем заявлено позов до неналежного за територіальною юрисдикцією суду, а вимоги викладені у позовній заяві суперечать приписам статті 344 ЦК України та не можуть бути застосовані, статтями 118, 119 та 123 ЗК України, визначено загальний порядок надання земельних ділянок у власність або в користування та є лише підставою до спірних правовідносин для звернення до органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с. 118-120).

Позивач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 05.06.2020 від нього надійшла заява про слухання справи без його участі, де зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив слухати справу у його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 587 від 17.04.1972, ОСОБА_2 отримала у користування земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Рішенням Київської міської ради від 04.09.2014 №122/122 надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №75:125:007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) орієнтованою площею 0,05 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (а.с. 11, 12).

У пункті другому вказаного Рішення визначено, що контроль за виконанням цього рішення покладено на постійну комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування.

25.04.2015 ОСОБА_2 як землекористувач земельної ділянки №75:125:007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 відмовилася від свого права на приватизацію цієї ділянки на користь ОСОБА_1 на підставі заяви, яка посвідчена ПН КМНО Чібісова Г.О. (а.с. 15).

У 2015 році Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 (а.с. 22-84).

02.06.2015 Департаментом земельних ресурсів визнано за можливе внести інформацію про земельну ділянку (кадастровий номер :75:125:0013) та обмеження щодо неї до міьского земельного кадастру відповідно до рішення Київської міської ради від 18.04.2013 №194/9251 «Про ведення міського земельного кадастру» (а.с. 13, 14).

Подальші зміни до Земельного кодексу вносились 13.03.1992, 03.07.1992, 26.12.1992, 05.05.1993, 17.03.1999, 08.06.2000 p.p., де в статті 19 Земельного Кодексу попередніх редакцій також була вимога, що надання земельної ділянки у користування після розробки проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ч.ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У випадку вирішення спору, предметом якого є право власності на земельну ділянку, до правовідносин підлягають застосуванню норми Земельного Кодексу України, які є нормами спеціальної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Крім того, користування земельною ділянкою протягом 15 років не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення в особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав.

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція статті 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції статті 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у частині першої цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статей 118,123 ЗК України). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Однак, позивачем не надано до суду жодних доказів, як те вимагало земельне законодавство, що ОСОБА_2 відведено земельну ділянку в натурі та отримано документ, який засвідчує право користування земельною ділянкою.

Так, ч. 1 ст. 20 ЗК Української PCP 1970, встановлено, що відповідно до основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Відповідно до ч. 4 вище зазначеної статті документи і видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Приписами ч. 1 ст. 22 ЗК Української PCP 1970 передбачалась недопустимість користування земельною ділянкою до оформлення землекористування, а також приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідним!-: землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Однак, ЗК Української PCP 1970 втратив чинність на підставі Постанови BP УРСР N 562-Х1І (562-12) від 18.12.1990, а 15.03.1991 введено в дію Земельний кодекс Української PCP (далі - ЗК Української PCP 1991).

Однак, ЗК Української PCP 1970 втратив чинність на підставі Постанови BP УРСР N 562-Х1І (562-12 ) від 18.12.1990, а 15.03.1991 введено в дію Земельний кодекс Української PCP (далі - ЗК Української PCP 1991).

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК Української PCP 1991 встановлено, що право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступити до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється, у відповідності до частини другої ст. 22 ЗК Української PCP 1991.

Таким чином, вимоги ч. 1 ст. 22 ЗК Української PCP 1991 встановлювали, що право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Отже, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 17.04.1972 № 587 про надання у користування спірної земельної ділянки не є документом, що посвідчує право користування земельної ділянки, за період з 17.04.1972 по 25.03.2014 , так як технічна документація на земельну ділянку не видавалась та не розроблялосяся жодних документів, які б надавали ОСОБА_2 право користування земельною ділянкою.

Весь цей час земельна ділянка за зазначеною адресою не була сформована в розумінні статті 79-1 ЗК України, а тому не могла виступати як об`єкт цивільних правовідносин.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Крім того, в ч. 9 ст. 79-1 ЗК України зазначено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Позивач у позовній заяві зазначив, що ОСОБА_2 є бабусею позивача, про те жодних доказів родинних зв`язків до суду не надано.

Підпунктом 20.5.12 Протоколу № 6 від 15.03.2016 Постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування, за пропозицією одного із депутатів Київської міської ради, відхилено проект рішення «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору по АДРЕСА_2 » (а.с. 112)

Кадастрову справу А-21616 повернуто до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР для підготовки проекту рішення про відмову у передачі земельної ділянки (а.с. 113).

Під час підготовки вищевказаного відмови у наданні земельної ділянки на адресу Департаменту надійшла заява Позивача від 20.05.2016 вх. № 057/Р - 1259 про відмову від Проекту у зв`язку з тим, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6500/16 за позовною заявою позивача до Київської міської ради, третя особа - Постійна комісія Київської міської ради з питань містобудування архітектури та землекористування про визнання протиправним рішення та зобов`язати вчинити дії (а.с. 122-124).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2016 у справі №826/6500/16 відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 125-130).

Враховуючи наведені обставини позивач особисто відмовився від отримання проекту, а тому Департамент не порушив його прав та законних інтересів.

Слід зазначити, що на адресу Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР надійшла заява від ОСОБА_3 від 17.08.2018 № 057/К - 1854, яка повідомила про те, що ОСОБА_2 ніколи не була користувачем земельної ділянки, а відповідно до інвентаризації земельних ділянок за 2001-2002 роки невірно зазначено по-батькові користувача вказаної земельної ділянки (а.с. 131, 132).

Крім цього Департаментом надано відповідь позивачу від 04.10.2018 №057-057/Р-2029-4429 щодо опрацювання проекту рішення про відмову у наданні земельної ділянки після надання позивачем наявності розроблених документів та затверджених, відповідно до статей 18, 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» плану зонування (зонінг) або детального плану території, в межах якої розташована оспорювана земельна ділянка (а.с. 144).

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю не підялгають задовленню, оскільки приписи ст. 344 ЦК України, не можуть бути застосовані, так як дана норма цивільного законодавства кориспондує на спеціальні норми ст. ст. 118, 119 та 123 ЗК України, який визначає загальний порядок надання земельних ділянок у власність або в користування та є підставою скористатись правом для звернення органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Відмова у задоволенні даних позовних вимог не позбавляє позивача можливості реалізації права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 79-1, 118, 119, 123 ЗК України; ст. 344 ЦК України; ст.ст. 7, 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 10.06.2020.