ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м.Суми

Справа №583/780/17

Номер провадження 22-ц/816/1410/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостика С. Г.

з0 участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 квітня 2020 року, ухваленого у складі судді Ярошенко Т.О., в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення виготовлено 30 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено 25 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивує тим, що 10 жовтня 2016 року в м. Охтирка сталася дорожньо-транспортна пригода під час якої ОСОБА_2 вчинив наїзд на автомобіль, в якому знаходилась вона, її чоловік ОСОБА_4 та їх спільна донька ОСОБА_5 , 2015 року народження. В результаті ДТП вони з чоловіком отримали легкі тілесні ушкодження, а донька отримала дуже тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя, їх автомобіль зазнав значних механічних пошкоджень. Дане кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР, ОСОБА_2 пред`явлено обвинувачення за ст. 286 ч. 2 КК України, а її визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні, в тому числі і як законного представника малолітньої дитини.

ОСОБА_2 , передбачаючи позовні вимоги про відшкодування завданої ним матеріальної і моральної шкоди, вчинив фіктивний правочин, а саме 25 жовтня 2016 року уклав договір дарування, за яким подарував своїй матері, відповідачу ОСОБА_3 , 1/2 частину належного йому на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що сторони договору дарування не мали на меті реального переходу права власності, метою цього правочину було приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Про фіктивність правочину свідчить і те, що сторони після нотаріального посвідчення договору не внесли відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 27 квітня 2020 року відмовив у задоволенні позову.

Вказане рішення суду позивачка ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не дослідив належним чином боргову розписку ОСОБА_2 , не надав оцінки тим обставинам, що договір дарування був укладений саме після вчинення ДТП для того, щоб уникнути стягнення за рахунок майна. Також вказує, що судом не було призначено попереднє судове засідання, в ухвалі про відкриття провадження не вказано, в якому порядку буде розглядатися справа, не надано можливість подати відзив та відповідь на відзив, а про розгляд справи 27 квітня 2020 року вона взагалі не була повідомлена належним чином.

Від третьої особи ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вважає себе добросовісним набувачем. Зазначає, що будь-який спір стосовно майна, що належить третій особі на законних підставах, є безпідставним та таким, що порушує його право власності, яке відповідно до ст. 321 ЦК України є непорушним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Безпалько С.В. зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі вимог позивачки, оскільки доводи, на які вона посилається не узгоджуються з матеріалами справи та не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Собини П.М., який підтримав апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_3 та її представника адвоката Безпалька С.В., які заперечують проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2010 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/1 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195 кв. м (а. с. 35, 36).

Згідно державного акту серія ЯБ №338237 від 20 грудня 2005 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 1000 кв. м, кадастровий номер :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 54).

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 17 листопада 2014 року визнав за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1000 кв. м (а. с. 37 ).

25 квітня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір міни, за яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 передала ОСОБА_7 взамін у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 46-47).

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру від 24 жовтня 2016 року, власником 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1000 кв. м, є ОСОБА_3 . (а. с. 55).

25 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровувана) укладено договір дарування №1734, за яким Дарувальник подарував Обдаровуваній 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195 кв. м (а. с. 7, 33).

25 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровувана) укладено договір дарування №1735, за яким Дарувальник подарував Обдаровуваній 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1000 кв. м (а. с. 34).

В інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 жовтня 2016 року вказано, що на підставі договорів дарування №1734 та №1735 від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 належить 1/2 частка житлового будинку та 1/2 частка земельної ділянки кадастровий номер :15:009:0020, площею 1000 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195 кв. м та 1/2 частина вказаного будинку та земельної ділянки на підставі договору міни від 25 квітня 2015 року (а. с. 66-69).

27 січня 2017 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Охтирський міськрайонний суд Сумської області вироком від 09 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, визнав ОСОБА_2 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначив йому покарання по цьому закону п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Вказаним вироком стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24 571 грн та моральну шкоду в розмірі 400 000 (а. с. 100-110).

23 січня 2020 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 195 кв. м (а. с. 142-143).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстави позову та додані до нього докази не дають можливості однозначно встановити фіктивність оспорюваного правочину; матеріалами справи не доведена наявність умислу обох сторін правочину на ненастання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов, позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 , усвідомлюючи негативні наслідки вчиненого ним кримінального правопорушення, уклав зі своєю матір`ю оспорюваний договір дарування з метою уникнення виконання ним майбутнього судового рішення про відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди, завданої ДТП.

Також вказувала на те, що договір укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки укладений між близькими особами, які проживають разом у житловому будинку, який є предметом договору, ОСОБА_2 фактично продовжував проживати у будинку до ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано майно, а саме - житловий будинок, що підтверджено самим договором дарування, фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, договір між сторонами укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. ОСОБА_3 , як власник будинку та земельної ділянки, уклала відповідні договори про надання комунальних послуг. На момент укладення договору дарування ОСОБА_2 не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та не накладено арешт на спірне майно. Рішення про стягнення з нього грошових коштів також було відсутнє.

Крім того суд першої інстанції правильно зазначив, що тривалий час провадження в даній справі було зупинено, однак ухвала Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 червня 2017 року про зупинення провадження сторонами не була оскаржена. В рамках даної цивільної справи позивачка не зверталася із заявою про забезпечення позову, тому судом не вживалися такі заходи. А скасування арешту з домоволодіння по АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою слідчого судді від 30 січня 2017 року, при ухваленні вироку вчинено судом у відповідності до положень кримінального процесуального законодавства.

Після набрання вироком відносно ОСОБА_2 законної сили в серпні 2019 року, позивачка або її представник до суду з відповідною заявою про поновлення провадження у даній справі та про забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна не звернулись. Провадження було відновлено за ініціативою суду лише 08 січня 2020 року. Суддя у провадження якої перебувала справа була звільнена та 27 березня 2020 року справа розподілена іншому судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області. Після набранням вироком суду від 09 квітня 2019 року законної сили ОСОБА_3 як власник спірного майна мала право вільно їм розпоряджатися та 23 січня 2020 року продала ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який є добросовісним набувачем та до якого позов щодо спірного майна не заявлений (а. с. 142-143).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги про те, що суд надав невірну оцінку розписці від 27 листопада 2014 року за змістом якої ОСОБА_2 отримав у позику від сестри ОСОБА_8 та батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 гроші в сумі 328 835 грн на будівництво будинку, а у випадку неповернення вказаної суми протягом року, зобов`язався на першу вимогу віддати та переоформити все своє майно (а. с. 140), за встановлених обставин справи, не впливають на правильність вирішення даної справи судом.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо не встановлення мотивів складеного ОСОБА_2 заповіту від 27 листопада 2014 року на користь своєї сестри ОСОБА_8 , укладених договорів міни та дарування, оскільки особи здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд та є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Також спростовуються матеріалами справи посилання позивачки в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права щодо неналежного її повідомлення про розгляд справи 27 квітня 2020 року (а. с. 158, 163).

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги щодо не проведення судом попереднього судового засідання, не зазначення судом першої інстанції за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа, строків подання відзиву та відповіді на відзив, оскільки це питання згідно ст. 187 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VІІ від 03.10.2017 року) вирішується під час відкриття провадження у справі. Проте провадження в даній справі було відкрито в квітні 2017 року (до внесення вказаних змін до ЦПК України), проведення попереднього судового засідання на момент відкриття провадження у справі не визначалось нормами ЦПК як обов`язкова стадія, головуючий суддя Ярошенко Т.О. ухвалою від 01 квітня 2020 року прийняла справу до свого провадження вже на стадії розгляду справи по суті та продовжила її розгляд в загальному позовному провадженні. До того ж стороною відповідача відзив був направлений позивачці 22 лютого 2020 року (а. с. 121-144).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.І. Собина

С.Г. Хвостик