09.07.2020 Справа № 756/8164/19
Ун.№756/8164/19
Пр.№2/756/1379/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року Оболонський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Майбоженко А.М.
секретаря Одягайло Л.М.
за участю
позивачів представника позивачів відповідача представника відповідачаОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_22

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

19.06.2019 позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним.

У 1979 році позивач ОСОБА_1 отримав ордер на право проживання у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 41,08 кв.м. У даній квартирі були зареєстровані п`ять осіб: позивач ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а також їх сини позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 .

На даний час у квартирі проживають і зареєстровані позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , неповнолітня донька останнього ОСОБА_5 . Без реєстрації проживає дружина позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 за спільною домовленістю з позивачами знявся з реєстрації у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, з червня 2000 року там не проживає, натомість довгий час проживав у будинку діда і баби у сільській місцевості, яких доглядав, згодом одружився і з того часу проживав у житлі дружини. Вказують, що відповідач ввесь цей час не доглядав хвору матір, яка померла у 2018 році, не брав матеріальної участі у її похованні, зараз не доглядає батька, який є інвалідом І групи, участі в утриманні квартири не приймав і не приймає, хоча у нього наявні ключі від квартири, туди вселятися не бажає, а тому просять суд визнати його таким, що втратив право користування спірною кватирою.

У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_2 , будучи допитаним судом в якості свідка, зазначив, що ніколи не перешкоджав братові, ОСОБА_4 , користуватися спірним житлом. Однак він, переїхавши до дружини, жодної участі ні у догляді батьків, ні в утриманні квартири не приймав.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаним судом в якості свідка, надав суду аналогічні покази, а також зазначив, що після одруження ОСОБА_4 пропонував сину залишитись з дружиною проживати у спірній квартирі, однак вони відмовилися, після чого там не проживали і ніколи не з`являлись.

Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, просили у їх задоволенні відмовити.

Відповідач у судовому засіданні вказав, що в дитинстві проживав у селі з дідом і бабою, а по досягненню 7-річного віку вселився у спірну квартиру. Оскільки спірна квартира невелика за розміром, то після одруження у 2000 році домовився з батьками, що буде деякий час проживати у квартирі тещі через недостатність житлової площі. Від свого права на користування квартирою не відмовлявся, час від часу там проживав. Так, його дитина мала певні проблеми зі здоров`ям і систематично проходила медичні процедури в установі, яка знаходиться неподалік спірної квартири. Саме тому досить часто проживав з сім`єю у цьому житлі і водив дитину на процедури. Тоді батьки звільняли для його сім`ї кімнату, де постійно проживали і переходили жити в іншу. Наголосив, що ввесь час спілкувався з батьками, допомагав їм фінансово і привозив продукти харчування, житлово-комунальні послуги не оплачував, бо за нього платив старший брат ОСОБА_10 , про що у них була домовленість. Стверджує, що молодший брат, позивач ОСОБА_2 , почав чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою і спілкуванні з батьком, налаштовує останнього проти нього. Кожен його приїзд до спірного житла супроводжується конфліктом, ініційованим ОСОБА_2 і його дружиною. Дізнавшись про те, що останні заплатили старшому братові ОСОБА_13 за те, щоб знявся з реєстрації, він запропонував, що погоджується на такі ж умови, однак вони відмовились і подали позов до суду. Владнати цей конфлікт мирним шляхом йому не вдалося. Не вважає що втратив право на користування житлом, оскільки цією квартирою систематично користувався, однак, бажаючи запобігти конфліктам з братом ОСОБА_2 не проживав там зі своєю сім`єю. Однак з батьками домовився, що його відсутність у житлі носить тимчасовий характер, про цю домовленість було відомо всім членам родини, завжди вважав, що має свою частку у майні і цей факт ніким не оспорювався до недавнього часу.

Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд доходить до наступних висновків.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Позивачами неодноразово в ході судового розгляду зазначалось про те, що відповідач не дбав та не дбає про своїх батьків, не брав участі у організації поховання матері, на підтвердження чого надано ряд доказів.

Так на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи з діагнозом цереброваскулярна хвороба при артеріальній гіпертензії, гостре порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом з формуванням гематоми в підкоркових відділах правої гемісфери головного мозку, надано консультативний висновок № 124, індивідуальну програму реабілітації інваліда № 420 від 04 квітня 2018 року, виписний епікриз № 12679, виписку із медичної карти хворого № 3955, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0972381, пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 від 29 листопада 2018 року, виданого довічно.

На підтвердження того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 подано копію свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 від 10 липня 2018 року.

Товарним чеком від 11 липня 2018 року підтверджено факт замовлення позивачем ОСОБА_2 послуг ритуальної служби щодо поховання матері, а з даних квитанції до прибуткового ордеру від 11 липня 2018 року видно, що вартість поминального обіду склала 7959 грн.

Договором і чеком про організацію та проведення поховання від 10 липня 2018 року, підтверджено участь у похованні матері ОСОБА_13 .

Крім того, позивачі посилаються на те, що відповідач не сплачує комунальні послуги та не здійснює утримання спірного житлового приміщення в належному стані.

При цьому надаються докази, які підтверджують те, що витрати по оплаті житлово-комунальних послуг сплачуються дружиною позивача ОСОБА_15 (а.с.29-45), а також докази щодо понесення витрат по здійсненню ремонтних робіт , а саме встановленню дверей в 2014 році від імені ОСОБА_2 , металопластикових вікон у 2010, решіток на вікна у 2014 від мені його дружини ОСОБА_16

Оцінюючи всі зібрані у справі докази, суд вважає правильним зауважити те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України)

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, при оцінці судом доказів, наданих сторонами, має бути перевірено їх належність (ст.77 ЦПК України), допустимість (ст.78 ЦПК України), достовірність (ст.79 ЦПК України) та достатність (ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Всі вищеперераховані докази на підтвердження стану здоров`я позивача ОСОБА_1 , того, хто з його синів дбає про нього та надає допомогу, хто приймав участь у витратах на поховання померлої матері, хто сплачує витрати на оплату житлово-комунальних послуг та проведення ремонтних робіт суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування в даній справі.

В цій частині неналежними доказами визнаються і показання свідків, щодо допитані у справі.

Досліджуючи докази в межах предмета доказування, суд враховує наступне.

21 травня 1979 року позивачу ОСОБА_1 і членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_6 , синам ОСОБА_10 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 видано ордер на зайняття трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 (теперішня назва пр-т Оболонський ), площею 41,08 кв.м., що підтверджується даними ордера міністерства оборони СРСР № 775 від 21 травня 1979 року.

Даними технічного паспорта, виготовленого 23 листопада 2018 року підтверджується, що ця квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 69, 3 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м.

На момент розгляду справи в квартирі зареєстровані позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , донька останнього ОСОБА_5 і відповідач ОСОБА_4 .

Також в квартирі без реєстрації проживає дружина позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_16 .

Судом встановлено, що з 2000 року відповідач ОСОБА_4 не проживає постійно у спірній квартирі, оскільки після одруження переїхав проживати за адресою: АДРЕСА_3 , що належить матері його дружини. Відповідач у даній квартирі не зареєстрований і не є її співвласником.

Показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які є племінниками позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які є сусідками позивачів по будинку та ОСОБА_21 , яка є подругою родини позивача ОСОБА_2 в тій частині, що відповідач ніколи не приїздив до спірної квартири та не проживав в ній спростовуються поясненнями самого відповідача, підтвердженими в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_2 - третього брата, який донедавна постійно проживав у спірній квартирі. Ці свідки у спірній квартирі постійно не проживали, інколи навідувались до неї в особистих цілях, а тому їх показання в цій частині суд визнає недостовірними, оскільки на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

ОСОБА_2 , допитаний в якості свідка, зазначив про те, що його брат ОСОБА_4 - відповідач у справі не проживав у спірній квартирі, оскільки там було мало місця, але приїжджав до неї.

Відповідач, надаючи пояснення суду зазначив, що після свого одруження, за домовленістю між ним та батьками, поїхав з дружиною проживати в квартиру її матері, оскільки в спірній квартирі залишились проживати його батьки та два брата. Згодом у нього народилась дитина, а через рік ОСОБА_2 одружився. Зазначив, що умови проживання на вул. Тростянецькій в м.Києві були кращі для його родини. Однак він часто навідувався в спірну квартиру, залишався ночувати.

При прийнятті рішення в даній справі суд враховує те, що на момент одруження відповідача в квартирі було зареєстровано п`ять дорослих осіб, житлова площа квартири складає 40,7 кв.м., тобто доля одного кожного з них складала 8.14 кв.м., що значно менше норми житлової площі, визначеної ст.47 ЖК Української РСР.

З метою поліпшення житлових умов своєї родини, а також батьків з братами відповідач переїхав до іншої квартири. При цьому він посилається на те, що між ними існувала домовленість про те, що він продовжує бути зареєстрованим в даній квартирі, має змогу користуватись нею і в подальшому, у випадку її приватизації, прийме участь у ній. Позивачі наявність такої домовленості спростовують.

Однак, суд, оцінивши доводи сторін в цій частині, враховуючи час, протягом якого відповідач здебільшого проживав за іншою адресою, але питання про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не піднімалось, в 2015 році йому були надані ключі від вхідних дверей, а необхідність даного судового процесу виникла, зі слів позивача ОСОБА_2 , після погіршення взаємовідносин між ними після смерті матері, недосягнення згоди з приводу можливої приватизації квартири. Також останнім підтверджено суду те, що і він, і батько - інший позивач ОСОБА_1 визнавали право відповідача на проживання в квартирі до моменту подачі позову до суду. З сукупності цих обставин суд встановлює те, що при виїзді ОСОБА_4 до іншої квартири для проживання зі своєю сім`єю задля поліпшення умов проживання своїх батьків та братів, між ним та ними була домовленість, про яку зазначено в судовому засіданні.

Ці обставини вказують на поважність причин для не проживання відповідача у спірній квартирі і жодним чином позивачами не спростовані, незважаючи на те, що тягар доказування зворотнього законодавцем покладено саме на них.

Крім того, суд зауважує те, що ордер на спірну квартиру був виданий наймачу ОСОБА_1 в 1979 році, в тому числі і на відповідача, якому на той момент виповнилось 4 роки. З того часу він постійно проживав з батьками за даною адресою, сприймав цю квартиру своєю. Іншого житла, окрім спірної квартири та квартири, де проживає з дозволу її власника - своєї тещі, відповідач не має.

Враховуючи те, що позивачами не доведено відсутність поважних причин для не проживання відповідача у спірній квартирі тривалий час, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.5,12, 13,81,141, 259, 263,264,265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м.Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.07.2020.

Суддя А.М.Майбоженко