Постанова

Іменем України

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 509/675/15-ц

провадження № 61-3499св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивований тим, що за умовами кредитного договору від 13 липня 2007 року №ODOVGK01420311 ОСОБА_1 отримав від Закритого акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») кредит в розмірі 29 200, 00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0, 84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 13 липня 2027 року.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком у повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення кредиту, унаслідок чого станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 26 945,72 доларів США, з яких 19 267,86 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 643,90 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 992,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 1 742,92 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 15,86 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 282,37 доларів США - штраф (процентна складова), ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути вказану заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 березня 2017 року у складі судді Кочко В. К. позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODOVGK01420311 станом на 15 грудня 2014 року в розмірі 26 945,72 доларів США, що станом на 15 грудня 2014 року за офіційним курсом НБУ становить - 424 664,50 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 19 267,86 доларів США; заборгованість за відсотками - 3 643,90 доларів США; пеня за прострочення виконання зобов`язання - 1 742,92 доларів США, 992,80 доларів США заборгованість за комісією, штраф (фіксована частина) - 15,86 доларів США; штраф (процентна складова) - 1 282, 37 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої визначено згідно з умовами договору та вимогами закону.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 березня 2017 року змінено.

Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODOVGK01420311 станом на 15 грудня 2014 року в розмірі 27 468,42 грн та 25 202,80 доларів США, що станом на 15 грудня 2014 року за офіційним курсом НБУ становить - 397 196,13 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 19 267,86 доларів США; заборгованість за відсотками - 3 643,90 доларів США; пеня за прострочення виконання зобов`язання - 27 468,42 грн, заборгованість за комісією - 992,80 доларів США, штраф (фіксована частина) - 15,86 доларів США; штраф (процентна складова) - 1282,37 доларів США.»

В іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір за подання клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи у сумі 320,00 грн, які йому були відстрочені ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, та зауважено, що кредитний договір є укладеним, виконувався сторонами належним чином, у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, а тому кредитна заборгованість за цим договором має бути погашена відповідачами у встановленому законом порядку.

Разом з тим, змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що визначена судом першої інстанції сума пені підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в національній валюті України, а отже загальний розмір заборгованості, зазначеної в доларах США підлягає зменшенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з неї заборгованості скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Овідіопольського районного суд Одеської області від 09 березня 2017 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODOVGK01420311 та розподілу судових витрат скасоване та ухвалено в цій частині нове.

У задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ODOVGK01420311 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 019,40 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в зв`язку із укладенням додаткового договору та суттєвим збільшенням обсягу майнової відповідальності ОСОБА_2 , як поручителя, порука припинилась відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобом поштового зв`язку касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою порушення норм процесуального права щодо відсутності доказів, які вказують на виникнення між сторонами правовідносин за договором.

Також заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи, через те, що таке клопотання не було заявлено у суді першої інстанції. В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції послався на норми, якими врегулюваний порядок ухвалення заочного рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 13 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ODOVGK01420311, відповідно до умов якого кредитор надав позичальникові кредит у розмірі 29 200.00 доларів США на строк до 13 липня 2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0, 84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Цього ж дня, з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 умов кредитного договору, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язалась перед позивачем відповідати за невиконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 15 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 26 945,72 доларів США, з яких 19 267,86 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 643,90 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 992,80 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 1 742,92 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 15,86 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 282,37 доларів США - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку наданим учасниками справи доказам у їх сукупності, встановивши, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виник спір щодо неналежного виконання останнім кредитних зобов`язань дійшов правильного висновку про зміну судового рішення в частині валютного еквівалента пені. Крім того, апеляційний суд, взявши до уваги, що кредит відповідачеві було надано в іноземній валюті, правильно стягнув заборгованість за тілом кредиту, проценти та штрафи в іноземній валюті.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставної відмови апеляційним судом у задоволенні клопотання про призначення у цій справі судово-економічної експертизи не заслуговують на увагу, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року (в редакцій, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом) апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК України 2004 року).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи виходив з того, що відповідно до його змісту, заявник просив судового експерта установити розмір заборгованості за кредитним договором. Проте, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позивача відповідачем ОСОБА_1 не спростований належними та допустимими доказами.

Доводи заявника з приводу того, що він не мав можливості заявити вказане клопотання в суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив та визнав їх безпідставними, посилаючись на те, що відповідач неодноразово був повідомлений про час і місце судового засідання в суді першої інстанції (а. с.40, 57, 71, 89, 95, 112, 115, 134, 143-149, 180, 199, 212, 217, 219 том 1 ). Крім того, відповідач ОСОБА_1 неодноразово звертався до апеляційного суду з клопотаннями та письмовими запереченнями на апеляційну скаргу, в яких також не просив про призначення у справі судової експертизи (а. с. 45-50, 59-60, 74-75, 81-87, 89, 95, 116-117, 119, 181-191, том 1).

Також, апеляційний суд перевірив доводи заявника щодо документального підтвердження факту отримання ним в кредит грошових коштів, та зауважив, що для встановлення цього факту не потрібна судова експертиза, так як зазначений факт підтверджується матеріалами справи і тим, що ОСОБА_1 значний час погашав кредитну заборгованість.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі рішенням апеляційного суду. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко