справа № 278/1062/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спадкового договору недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Кулініч Наталія Адамівна, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа Віктор Віталійович,

В С Т А Н О В И В :

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення про визнання недійсним спадковий договір, укладений 5.06.12018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Кулініч Наталією Адамівною та зареєстровано в реєстрі за №377. Крім цього, другою позовною вимогою позивач просить зняти заборону на відчуження спадкового майна квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Підставами заявленого позову є те, що оспорюваний правочин вчинено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

Відповідач направив на адресу суду заяву, якою не заперечував проти задоволення позову, розгляд справи просив проводити без його участі.

Від третьої особи, приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулініч Н.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.

5.06.2018 року між бабою позивача, ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 укладено спадковий договір, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулініч Н.А. та зареєстровано в реєстрі за №377, накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с.15-18, 20).

Згідно п. 1 зазначеного договору ОСОБА_4 передає після своєї смерті у власність ОСОБА_3 , а останній приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 6 договір не укладався під впливом тяжких для відчужувача обставин.

Пунктом 7 договору на набувача покладаються такі обов`язки: спілкуватись з відчужувачем на теми, що стосуються її стану здоров`я та її побутових проблем; відвідувати відчужувача у випадку влаштування її до лікарні; поховати відчужувача у разі її смерті.

У разі невиконання набувачем розпоряджень відчужувача спадковий договір може бути розірваний судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача (п. 11 договору).

Відчужувач не призначає особу, яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору, а при житті самостійно буде здійснювати цей контроль, посмертні розпорядження відчужувачем не надаються (п. 14 договору).

Особи, що підписали договір, повною мірою розуміємо умови і значення цього правочину, його правові наслідки, цей правочин не носить характеру фіктивного та удаваного. Сторони підтверджують, що даний договір відповідає їх дійсним намірам (відсутній сторонній вплив на їх волевиявлення), а також те, що у них відсутні заперечення щодо кожної з умов цього правочину. Кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині (п.п.17, 20, 21 договору).

13.08.2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В., зареєстрований в реєстрі за №1811, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_1 (а.с.22-23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 4.11.2019 року (а.с.25).

Свідок ОСОБА_5 пояснила наступне. З кінця березня 2018 року доглядала за ОСОБА_4 , яка була хворою. Остання відчужила належну їй квартиру відповідачу у зв`язку з тим, що була хворою, в передсмертному стані та не усвідомлювала своїх дій.

Свідок ОСОБА_6 пояснила наступне. На прохання позивача доглядала за хворою бабусею останнього - ОСОБА_4 . Відчуження спадкового майна у вигляді згадуваної квартири на користь ОСОБА_3 було наслідком того, що ОСОБА_4 була хворою та несповна розуму.

Правовідносини між сторонами врегульовані та відповідають наступним нормам права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (віжчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно до ст. ст. 1303, 1304 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Цивільним кодексом України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1307 ЦК України на майно, визначене у спадковому договорі, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так й іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК України).

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Проаналізував фактичні обставини справи встановлені судом на підставі доказів наданих позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Оцінюючи обсяг доказів, наданих позивачем, суд зазначає, що інших суду не надавалось, як і не ставилось питання про витребування будь-яких додаткових матеріалів.

Звертаючись із даними вимогами позивач зазначив їх правовими підставами раніше згадувані положення ст. 233 ЦК України. Суд вважає, що під час розгляду даної судової справи не було встановлено будь-яких обставин, в тому числі тяжких для відчуджувача, які б змушували її укладати оспорюваний правочин. Так само, не встановлено судом і будь-яких, в тому числі вкрай невигідних умов для відчуджувача при укладенні оспорюваного позивачем правочину. Навпроти, договір довічного утримання містить окремий пункт, який доведено до відома його сторонам, що такий правочин не укладається під впливом тяжких для відчуджувача обставин. Дане та не спростоване дослідженими судом доказами положення договору є черговим підтвердженням безпідставності вимог позивача.

Зміст показань свідків не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, адже такі особи не повідомили суду тяжких та вкрай невигідних умов для відчуджувача перед його укладенням. Інші повідомлені свідками обставини не входять до предмету доказування правових підстав заявленого позову і тому судом окремо не аналізуються. Показання свідків про те, що відчуджувач не розуміла значення своїх дій судом вважається голослівним, адже допитані особи не є фахівцями у відповідній сфері та не компетентні давати такі висновки. З іншого боку правочин містить відомості, що дієздатність баби позивача нотаріусом перевірена і дані положення в судовому порядку не спростовані.

Заява відповідача про визнання позову судом до уваги не приймається, адже позивач не ставив питання про розірвання договору або визнання його недійсним через його невиконання сторонами та/або помилково складений, адже правових підстав для заявлення позову в такому обсязі позивачем не спрямовувалось і суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог у даній категорії справ.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд доходить переконання, що спадковий договір від 5.06.2018 року укладений належними особами з необхідним обсягом дієздатності, волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі, визначені сторонами цього договору умови та їхні дії після його укладення свідчать про реальність цього договору та дійсні наміри сторін, які його уклали, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 25 червня 2020 року.

На час дії карантину строк на оскарження рішення зупиняється.

Суддя Є.О. Грубіян