КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7620/2020
справа №363/3352/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Рудюка О.Д.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" про стягнення грошових коштів,-

встановив:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Автокредит Плюс" 80360 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 09 січня 2017 року між сторонами укладено договір шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору №АВН0А!00000106, додатків №1 та №2.

Згідно із умовами договору, позивач отримав у лізинг автомобіль Peugeot 607, номерний знак НОМЕР_1 .

На виконання умов договору позивачем сплачено авансовий платіж у сумі 60100 грн. та 20260 грн. щомісячного платежу.

31 січня 2018 року слідчим СВ Вишгородського ВП затримано та вилучено зазначений автомобіль у зв`язку із перебуванням його у розшуку.

Згодом представник товариства повідомив, що автомобіль оголошено у розшук внаслідок заборгованості за договором, яку необхідно достроково сплатити в повному обсязі, що є умовою повернення автомобіля. Позивач відмовився від сплати коштів.

Посилається на те, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, а відтак є нікчемним. Умови договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, що є підставою для стягнення сплаченої ним суми. Зазначає, що з договору виключені та обмежені його права стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання зобов`язань, звужені обов`язки лізингодавця, виключена його відповідальність.

Посилається на відсутність у товариства ліцензії для здійснення фінансових послуг із залучення активів від фізичних осіб.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ТОВ "Автокредит Плюс" 80360 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн. Стягнуто з ТОВ "Автокредит Плюс" на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ "Автокредит Плюс" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення змінити, визначивши суму, яка підлягає стягненню, в розмірі 19345,53 грн.

В апеляційній скарзі посилається на те, що за весь час фактичного користування автомобілем позивач відповідно до статті 2016 ЦК України повинен сплатити товариству 61014,47 грн. Визначаючи таку суму скаржник зазначив, що договором передбачена сплата відсотків за користування предметом лізингу, тобто це є платою за користування. Позивач користувався автомобілем в період з 01 лютого 2017 року по 11 грудня 2019 року та плата за користування за цей період становить 61014,47 грн.

Окрім того, зазначає, що законодавство, зокрема спеціальний Закон України "Про фінансовий лізинг", не містить прямих вказівок про обов`язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на підстави позову та законність рішення суду першої інстанції. Вимоги про сплату коштів за час користування автомобілем вважає незаконною, оскільки такого між сторонами не узгоджувалось.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 09 січня 2017 року між ОСОБА_1 (лизингоодержувач) та ТОВ "Автокредит Плюс" (лізингодавець) укладено договір про надання фінансового лізингу №АВН0А!00000016, шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ "Автокредит Плюс".

09 січня 2017 року згідно з додатком №1 до цього договору (специфікація та акт приймання-передачі) позивачу передано у лізинг строком на 60 місяців автомобіль Peugeot 607, 2001 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 161000 грн.

Розмір щомісячних платежів за договором визначений у додатку №2 (графік лізингових платежів) та становить 3260 грн.

На виконання умов договору позивачем у період з 09 січня 2017 року по 30 серпня 2018 року сплачено 80360 грн.

31 січня 2018 року слідчим СВ Вишгородського ВП Тимошенко В.Ю. здійснено огляд та тимчасове затримання автомобіля Peugeot 607, шляхом транспортування для зберігання на спеціальний майданчик в смт Гостомель, вул. Садова, 20 . Огляд на тимчасове затримання транспортного засобу здійснено у зв`язку із перебуванням автомобіля в розшуку ЕО27898 від 07 серпня 2017 року, власник транспортного засобу: ТОВ "Автокредит Плюс", про що слідчим складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений. Також суд вказав на наявність несправедливих умов договору, що є додатковими підставами для визнання договору недійсним з мотивів його невідповідності статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно статті 806 ЦК України унормовано, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".

Так, згідно із частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Окрім того, 18 вересня 2019 року Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №362/4088/16-ц та навів висновки про те, що договір лізингу є змішаним, потребує нотаріального посвідчення. Верховний Суд вказав, що оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин). Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі №6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №755/6287/16-ц. Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216, частина перша статті 236 ЦК України).

Аналогічні висновки наведені також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі №288/231/16-ц (провадження №61-35196св18); від 18 грудня 2019 року у справі № 753/719/17-ц ( провадження №61-31118св18); від 04 грудня 2019 року у справі №632/1360/16-ц ( провадження №61-18271св18).

Оскільки договір лізингу, укладений між сторонами не посвідчений нотаріально, отже цей договір є нікчемним. Доводами апеляційної скарги ця обставина не спростовується.

Щодо доводів стосовно права на отримання плати за користування автомобілем, суд виходить з наступного.

В пункті 14.1.3 Заяви про приєднання до публічного договору визначено відсотки за користування предметом лізингу, які скаржник ототожнює із платою за користування автомобілем.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частина 1 статті 216 ЦК України закріплює відсутність будь-яких правових наслідків у зв`язку із недійсністю правочину, повернення сторін у стан до його укладення та повернення отриманого.

Отже у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Разом з тим, доводи скаржника щодо зменшення суми, яка на підлягає стягненню, на суму 61014,17 грн., що є платою за користування автомобілем, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_1 користувався предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ "Автокредит Плюс".

За змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яку безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Проте у цій справі позовні вимоги ТОВ Автокредит Плюс" про стягнення коштів за користування предметом лізінгу не заявлялись, у межах цієї справи такі обставини не є предметом розгляду.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що Додаток №2 до Договору лізингу від 09 січня 2017 року містить розділ "відсотки за користування предметом лізінгу", що свідчить погодження сторонами плати за користування автомобілем, відхиляються колегією суддів, оскільки Договір лізингу від 09 січня 2017 року є нікчемним, відтак не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже ТОВ Автокредит Плюс" не позбавлено можливості звернутися до суду з відповідним позовом щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті коштів за користування предметом лізингу та доводити під час розгляду справи підстави для їх задоволення, в тому числі розмір коштів, які мав заплатити відповідач за весь час користування предметом лізингу.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 липня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова