Справа № 635/9025/19
Провадження по справі № 2/635/974/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бобко Т.В.
секретар судових засідань Ус Ю.В.
учасники справи:
представник позивача - Фадєєв Олександр Павлович ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 січня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Представник позивача - адвокат Фадєєв О.П., який діє на підставі ордеру виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку в разі неявки відповідача.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні докази, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву, будь-яких заяв та клопотань суду не надав.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики від 25 вересня 2013 року у розмірі 60603,15 гривень.

На підставі вказаного рішення суду 14 грудня 2017 року Жовтневим районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист №639/1724/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25 вересня 2013 року 60603,15 гривень, судового збору - 640 гривень, а всього 61243,15 гривень.

22 листопада 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження №57763747 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25 вересня 2013 року 60603,15 гривень, судового збору - 640 гривень, а всього 61243,15 гривень (постанова про відкриття виконавчого провадження від 22 листопада 2018 року).

Як вбачається зі змісту листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. №6216 від 09 грудня 2019 року, виконавче провадження не закрите, у зв`язку з несплатою боржником сум, що підлягають стягненню в межах зазначеного вище виконавчого провадження, розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за виконавчим листом №639/1724/17 від 14 грудня 2017 року не змінився та складає 61243,15 гривень.

26 листопада 2019 року на адресу відповідача ОСОБА_3 позивачем була направлена письмова вимога щодо сплати суми збитків за договором позики від 25 вересня 2013 року за період з 23 березня 2017 року по 21 листопада 2019 року, що підтверджується наданими позивачем документами з поштового відділення зв`язку.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики від 25 вересня 2013 року у розмірі 60603,15 гривень. Рішення набрало законної сили 04 грудня 2017 року. Як вбачається зі змісту вказаного рішення, зазначена сума складається з : суми боргу за договором позики у розмірі 19000 гривень, 40 % річних від простроченої суми за 1092 дні за період з 01 квітня 2014 року по 22 березня 2017 року у розмірі 22735,44 гривні та інфляційних втрат за період з 01 квітня 2014 року по 22 березня 2017 року у розмірі 18867,71 гривень.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, зазначене рішення знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А., станом на 09 грудня 2019 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики від 25 вересня 2013 року у розмірі 60603,15 гривень не виконано, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики у добровільному порядку.

Отже, судом встановлено, що між сторонами продовжують існувати договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 25 вересня 2019 року.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Договором позики від 25 вересня 2013 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 25 березня 2014 року.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Отже, наявність рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року про стягнення боргу за договором позики від 25 вересня 2013 року не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами та процентів річних від простроченої суми на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Разом з тим, як вбачається зі змісту договору позики від 25 вересня 2013 року, сторони встановили розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України, а саме 40 % річних від простроченої суми.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 25 вересня 2013 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 25 вересня 2013 року, суд задовольняє позовні вимоги позивача про стягнення з неї 40 % річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача 40% річних від простроченої суми та інфляційного збільшення за період часу з 26 березня 2014 року по 22 березня 2017 року. При цьому, суд виходить з положень ч. 1 ст.13 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 40 процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 25 вересня 2013 року у межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 25 вересня 2013 року складає 19000 гривень, а тому саме на цю суму нараховуються 40 процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Суд враховує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року, окрім неповернутої суми боргу за договором позики, стягнуті в тому числі 40 процентів річних за період з01 квітня 2014 року по 22 березня 2017 року у розмірі 22735,44 гривні. Станом на 22 березня 2017 року виконання грошового зобов`язання за договором позики від 25 вересня 2013 року було прострочено на 1092 дні.

Отже, сума 40 процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 25 вересня 2013 року складає 22735,44 гривні (19000 Х 3 Х 1092 / 365 / 100). З наданим позивачем розрахунком 40 процентів річних від простроченої суми боргу суд погоджується.

Загальний розмір інфляційного збільшення за період часу з квітня 2014 року по березень 2017 року склав (19000 х 1,993 - 19000) =18867,71 гривень.З наданим позивачем розрахунком індексу інфляції на суму заборгованості суд погоджується.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, суд зазначає наступне.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно квитанції № 0.0..1 від 12 грудня 2019 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 гривень.

Щодо покладення на відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 3000 гривень, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Положеннями частини 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 у справі № 814/698/16.

Судом встановлено, що представництво позивача у суді здійснював адвокат Фадєєв Олександр Павлович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002224 від 26 вересня 2018 року) на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ХВ №1775 від 12 грудня 2019 року та на підставі договору про надання правової допомоги №54/19 від 08 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Фадєєвим Олександром Павловичем .

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: акт №1 приймання-передачі наданої професійної правничої (правової) допомоги від 12 грудня 2019 року, в якому міститься детальний перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги ОСОБА_1 у даній справі, рахунок на оплату №10 від 12 грудня 2019 року, квитанцію №ПН53601 від 11 лютого 2020 року, зі змісту якої вбачається, що 11 грудня 2019 року позивачем ОСОБА_1 сплачено 3000 гривень за послуги професійної правничої допомоги за договором №54/19 від 08 грудня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд, враховуючи вищевикладене та положення ст. 137 ЦПК України, розподіляючи витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони. При цьому, суд враховує, що розмір таких витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо їх відшкодування.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 40% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 25 вересня 2013 року за період з 23 березня 2017 року по 12 грудня 2019 року у розмірі 20715 (двадцять тисяч сімсот п`ятнадцять) гривень 90 (дев`яносто) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за договором позики від 25 вересня 2013 року за період з 23 березня 2017 року по 12 грудня 2019 року у розмірі 4780 (чотири тисячі сімсот вісімдесят) гривень 07 (сім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи. Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 30 червня 2020 року.

Суддя Т.В. Бобко