КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/11659/18

провадження № 22-ц/824/7867/2020

25 червня 2020року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є.,

встановив:

06.08.2018 ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_4 із вказаного житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х ізольованих кімнат загальною площею 55,9 кв. м., житловою площею 41,3 кв.м.

У вказаній квартири проживають відповідачі: син ОСОБА_2 , його дочка ОСОБА_5 та неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2010 року вона вимушена проживати у знайомих, на вокзалі та вулиці, оскільки її син ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 вигнали її з квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що також діяли в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання права користування спірною житловою площею відмовлено.

Зазначила, що згоди на реєстрацію та проживання відповідачів в належній їй квартирі вона не давала. Проте відповідачі продовжують порушувати її права шляхом перешкоджання у здійсненні права користування та розпорядження власним майном.

Чинення їй перешкод у проживанні в квартирі в період з 2013 року по даний час підтверджується інформаційною довідкою поліції від 28.09.2017 р.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_5 права користування житловим приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Усунути перешкоди в користуванні правом власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї власника ОСОБА_1 , оскільки з 6 серпня 1997 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з сином позивача - ОСОБА_2 , була вселена у спірну квартиру за згодою власника, що підтверджується тимчасовою реєстрацією її місця проживання за цією адресою, з 1993 року фактично спільно проживає та веде з позивачем спільне господарство.

Також зазначила, що вона не має іншого житла ні у власності, ні для проживання. Безпідставно позбавляючи її права користування квартирою, в якій вона проживала та несла витрати по її утриманню протягом 27 років, суд фактично виселив її на вулицю. Вважає, що підставою для даного позову слугувало бажання сестри позивача заволодіти квартирою для потреб свого власного сина.

Будь-яких належних та допустимих доказів порушення відповідачами правил співжиття, створення позивачу перешкод у реалізації права власності суду надано не було.

Також зазначає про невідповідність резолютивної частини рішення висновкам суду у його мотивувальній частині, оскільки особу не можна позбавити права, яке у неї відсутнє.

Безпідставно позбавивши її права користування житлом та виселивши, судом не лише порушено її права на житло та сім`ю, передбачені ст. 47, ч.3 ст. 51 Конституції України, а й загальні вимоги щодо виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема права на повагу до житла та на повагу до сімейного життя та принцип справедливого балансу між інтересами конкуруючих сторін по справі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Науменко О. П. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Надала суду докази про те, що позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 13.06.2020 видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 .

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_1 на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі дублікату довідки ЖБК «Сатурн» від 12.08.1993 №890.

Згідно довідки ЖБК «Сатурн»№8 від 09.03.2017, у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 з 24.07.1990 (син), ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука), ОСОБА_5 (онука) з 25.11.2011 (а.с.18 т.1).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про вселення у житлове приміщення задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.138-140 т.1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року встановлено, що відповідно до відповіді начальника ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві №309 від 29 квітня 2011 року, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі згідно особистої заяви тимчасово, а саме на три роки за згодою власника квартири - ОСОБА_1 з 15 серпня 2008 року (а.с. 12 т.1).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 знята з реєстрації місця проживання за вказаною адресою з 28.03.2014 року (а.с. 19 т.1).

Згідно письмової інформації на запит адвоката Каленського Т. М. Дніпровське управління поліції Головного управління у м. Києві 28.09.2017 повідомило ,що ОСОБА_1 з приводу протиправних дій та насильства в сім`ї за адресою проживання: АДРЕСА_2 за період 2010 -2017 р. до чергової частини Дніпровського управління поліції надійшло 41 повідомлення по спец. лінії «102» (а.с. 21-23 т.1).

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_5 права користування спірним житловим приміщенням та про її виселення, суд першої інстанції виходив з того, що остання проживає у вказаній квартирі без реєстрації, право на її тимчасову реєстрацію в ній закінчилось 15 серпня 2011 року, позивач не надавали згоди на постійне проживання вказаного відповідача, яка не є членом сім`ї власника квартири.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 лютого 2013 року встановлено, що ОСОБА_1 своєї згоди на постійне проживання в спірній квартирі невістки ОСОБА_3 не надавала, після закінчення трирічного строку, тобто 15 серпня 2011 року, ОСОБА_1 згоди на продовження її проживання також не надавала, як член її сім`ї ОСОБА_3 в квартиру не вселялась, а тому за нею не може бути визнано право користування спірною житловою площею (а.с. 10-13 т.1).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 вселилась у спірне житлове приміщення як член сім`ї власника ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що у випадку, коли особа не набула права на проживання в спірному житловому приміщенні, остання не може бути позбавлена такого права.

Крім цього, згідно з вимогами частин другої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Ухвалене по справі судове рішення в частині виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення, в якій остання тривалий час проживає та вважає своїм житлом, не маючи іншого місця для проживання, суд першої інстанції не навів переконливих висновків, що виселення останньої з квартири не призведе до виникнення негативних наслідків та буде співмірним відповідній меті, з урахуванням встановлених у цій справі обставин.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до свідоцтва про смерть, позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 1 ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1)особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України).

Згідно ч.1, ч. 3 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки права та обов`язки, що є предметом судового розгляду у даній справі, нерозривно пов`язані з особою позивача, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва, з огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, наявні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 255, 368, 374, 377, 381 -384 ЦПК України суд

Постановив:

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.

Суддя - доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк