провадження № 22-ц/824/8363/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Свої вимоги мотивував тим, що шлюб між сторонами розірвано 22.01.2019 року Оболонським районним судом м. Києва. За домовленістю між сторонами донька проживала разом із матір`ю та бабусею, але з часом до позивача зателефонували зі служби у справах дітей Оболонського району м. Києва, та проінформували, що до служби звернулась мати відповідача, яка повідомила про те, що ОСОБА_1 майже не проживає за місцем реєстрації, веде аморальний спосіб життя та покинула малолітню дитину на бабусю. Позивач вказує, що забрав дитину до себе, придбав нерухоме майно, де вони з дитиною на даний час проживають. ОСОБА_2 зазначає, що відповідач самоусунулась від обов`язку утримувати дитину, у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду та просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 4 000 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що отримує дохід близько 3400 грн. на місяць, також піклується про дитину, займається її вихованням та розвитком, забезпечує її одягом, харчуванням. Апелянт вважає, що позивач не працює та буде витрачати стягнуті кошти на власні потреби.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

04 червня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому останній зазначає, що апеляційні вимоги є необґрунтованими та незаконними, тому, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №1028.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7).

Від шлюбу сторони мають малолітньою доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.12.2018 року (а.с.8), яка проживає разом із батьком з червня 2019 року по теперішні час, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 113 від 08.08.2019 р. (а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем та оскільки дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останнього полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік та потреби дитини, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 3 000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. При визначенні розміру аліментів судом також враховано пояснення позивача стосовно щомісячних затрат на утримання дитини, а також забезпечення інших потреб доньки.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року для дітей віком від 6 до 18 років прожитковий мінімум становить 2218 гривень.

Згідно зі статтею 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач працевлаштована в ТОВ «АЛЬЯНС УКРАЇНСЬКИХ ПРИВТАНИХ КОМПАНІЙ» на посаді менеджера в оптовій торгівлі з посадовим окладом 4175 грн. (а.с.52).

Відповідно до приписів ст.128 КЗпП України та ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 %.

Водночас згідно ч.1 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За таких обставин визначення аліментів у розмірі 3000 грн. перевищує 70 % від заробітку з якого мають здійснюватися відрахування, що у свою чергу буде порушувати наведені вище вимоги закону.

З огляду на викладене, з урахуванням всіх обставин справи, матеріального становища обох сторін, матеріальних потреб дитини, обов`язку батьків утримувати дитину, колегія судів вважає, що суму стягнутих аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , належить зменшити з 3000 грн. до 2000 грн., з урахуванням розміру прожиткового мінімуму на дитину 8 років, змінивши в цій частині рішення суду.

Що стосується доводів апелянта про виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та відсутності підстав для стягнення аліментів, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на виконання своїх обов`язків щодо утримання та виховання доньки, оскільки вказані доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Навчання доньки протягом 2018-2019 учбового року у школі № 170 Оболонського району м. Києва та перебування на обліку у лікарні № 1 Оболонського району м. Києва, на думку колегія суддів, не свідчить про проживання дитини разом з матір`ю та належне виконання нею своїх батьківських обов`язків.

Крім того, у апеляційні скарзі апелянт вказує, що сторони спільно вирішили, що дитина буде проживати з батьком протягом робочих днів та відвідувати школу у м. Вишгород.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині відсутності підстав для стягнення аліментів, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду слід змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів.

За правилом ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 4000 грн. на утримання малолітньої доньки, судом апеляційної інстанції змінено рішення суду та визначено, що розмір аліментів на дитину, який підлягає стягненню з відповідача становить 2000 грн., що у відсотковому співвідношенні від заявленої ціни позову складає 50 %.

Відповідно з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 384 грн. 320 коп. ((768, 40*50)/100).

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена частково, то відповідачу слід компенсувати з державного бюджету сплачений нею судовий збір пропорційно до частини задоволених вимог апеляційної скарги.

Так, рішенням суду стягнуто з відповідача 3000 грн., що і є оскаржуваною сумою, апеляційну скаргу задоволено частково та зменшено розмір аліментів, які підлягають стягненню до 2000 грн., відповідно апеляційна скарга задоволена на 33,4 %.

Таким чином, з державного бюджету слід компенсувати сплачений відповідачем судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою, пропорційно розміру задоволених вимог, у розмірі 385,10 грн. ((1153*33,4)/100).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру аліментів та відповідно змінити розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року змінити в частині визначення розміру аліментів. Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки: м. Київ, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 (ІПН- НОМЕР_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця: м. Київ, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , аліментів на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі з 3 000 грн. до 2 000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Змінити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року в частині розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави, з 768,40 грн. до 384,20 грн.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 385,10 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура