КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9978/19-ц Головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/4083/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Дем'яненка М.В. звернувся до суду з позовом до АТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», в якому просив розірвати кредитний договір № 116-0201001/ФКВ-08, укладений 17 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», внаслідок істотної зміни обставин та вважати припиненим належним виконанням зобов`язання, що випливає з цього кредитного договору із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

На обгрунтування позовних вимог зазначено, що 17 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 116-0201001/ФКВ-08, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 85 000 доларів США строком на 300 місяців до 16 січня 2033 року, під придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 січня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір № 116-0201001/Zфквіп-08, згідно якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв. м, вартістю 611 050 грн.

Укладаючи кредитний договір сторони керувалися певними обставинами, які спочатку у вересні 2008 року (глобальна світова фінансова криза, що проявилась під час банкрутства, злиття або консервації декількох великих американських фірм), а потім у 2014 року (військова загроза на сході України і активізації військових дій на Донбасі) вже змінилися настільки, що якби позивач міг це передбачити, він би ніколи не укладав кредитний договір, адже його прогнозовані витрати на погашення кредиту зросли в п`ять разів. Зокрема, в період із вересня 2008 року по січень 2019 року курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США зріс із 4,8 грн за 1 долар США у вересні 2008 року до 27 грн за 1 долар США на початку 2019 року. Однак ОСОБА_1 , всупереч своїм власним інтересам та на шкоду своій сім'ї, продовжував до травня 2015 року сумлінно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, вносячи платежі на рахунок ПАТ «Дельта Банк», яке ще у 2010 році набуло прав нового кредитора у спірному зобов`язанні. Із травня 2015 року валютний курс долара США по відношенню до української гривні зріс на стільки що це повністю унеможливило виконати зобов'язання за кредитним договором. Фактично позивачем сплачено в рахунок погашення кредиту 815 261,75 грн, тобто виходячи із принципів справедливості і розумності він повністю вже двічі закрив кредит перед АТ «Дельта Банк» і надав можливість цьому банку отримати значний прибуток. Отже, позивач внаслідок подорожання в п`ять разів свого кредиту несе повністю на собі усі негативні наслідки такого подорожання, а відповідач при цьому буде отримувати лише одні прибутки і не буде нести жодних негативних наслідків таких рушійних змін у світі і державі. Із урахуванням наведених вище істотних обставин, позивач вважає, що існують неспростовні істотні зміни обставин, якими сторони керувалися під час укладання кредитного договору, що є безумовною підставою для його розірвання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору у зв`язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору відповідно до вимог статті 652 ЦК України. Під час укладання кредитного договору сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати та прийняли на себе певні ризики, але позивач обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобов`язання повернути кредит в іноземній валюті, а тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України є цілком безпідставними.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, представника позивача - адвокат Дем'яненко М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що у разі якби позивач міг би передбачити такі жахливі наслідки для себе світової фінансової кризи і військових дій в Україні, а відповідно подорожчання у зв`язку із цим свого кредиту більше ніж в п`ять разів, він би в жодному разі не укладав би кредитний договір № 116-0201001/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року на умовах повернення кредиту в доларах США. Позивач, позичаючи кошти в банку, розраховував до повернення суму еквівалентну разом із відсотками близько півмільйона гривень на протязі наступних двадцяти років (сума позики на момент укладення договору 429 250 грн), а внаслідок наведених істотних обставин, в результаті сплати позивачем по факту 815 261,75 грн на протязі останніх семи років, він ще винен кредитору близько 2 500 000 грн, що є абсурдом і цього позивач ніяк не бажав і не розраховував. На думку представника позивача, також несправедливими всупереч порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є умови кредитного договору про валюту кредитування в доларах США та прив`язування виконання зобов`язання по кредиту по курсу до долара США, це зокрема пункти 1.1, 2.4 - 2.6 кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Русскіна О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. В даний час позивач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом та сплаті відсотків за користування ним не виконує, його борг перед банком станом на 9 липня 2019 року становить 2 883 359,94 грн, а своїми діями він намагається уникнути повернення цього боргу.

Позивач та/або його представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 22 червня 2020 року безпосередньо до апеляційного суду представником Дем яненком М.В. було подано чергове клопотання про перенесення судового засідання у справі, яке мотивоване тим, що в нього як адвоката на 9.00 год. у Оболонському управління поліції ГУ НП у м. Києві призначено допит потерпілого у кримінальному провадженні, тому він не може прибути до апеляційного суду.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 12 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 4 березня 2020 року о 12 год. 45 хв. з повідомленням її учасників.

Судове засідання 4 березня 2020 року було відкладено у зв`язку з подачею представником позивача - адвокатом Дем`яненком М.В. клопотання про перенесення цього засідання через його зайнятість в іншому судовому засіданні по кримінальному правопорушенню та призначено наступний розгляд справи на 1 квітня 2020 року о 14 год. 30 хв.

19 березня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника Дем яненка М.В. про перенесення судового засідання через запровадження в Україні карантинних заходів. В судовому засіданні 1 квітня 2020 року справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю повного складу суду та призначено наступний розгляд справи на 10 червня 2020 року о 14 год. 45 хв.

В судове засідання 10 червня 2020 року прибув інший представник позивача - адвокат Подоприголов В.Є. (ордер серії ДН № 122702 від 9 червня 2020 року), який просив відкласти розгляд справи, оскільки йому як новому представнику необхідно ознайомитися з матеріалами справи. Апеляційний суд ухвалив клопотання задовольнити та відкласти розгляд справи на 24 червня 2020 року о 09 год. 20 хв.

Незважаючи на те, що представник ОСОБА_4 15 червня 2020 року ознайомився з матеріалами справи, 22 червня 2020 року до апеляційного суду надійшло зазначене вище клопотання представника Дем яненка М.В. про перенесення судового засідання у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника Дем яненка М.В. в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що сторона позивача була належним чином повідомлена про всі судові засідання у справі, в тому числі 24 червня 2020 року о 09 год. 20 хв., а до клопотань представника не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання позивача або його адвокатів, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи.

При цьому колегія суддів врахувала, що відповідач, який про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого уповноваженого представника не направив та причини неявки не повідомив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 17 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 116-0201001/ФКВ-08, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 85 000 доларів США строком на 300 місяців до 16 січня 2033 року для придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14 % річних (а.с. 17-19).

Згідно із пунктом 1.11 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв`язку із укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього договору

За змістом пунктів 2.4 - 2.6 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 283,33 долари США по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Дозволяється дострокове повне або часткове повернення кредиту. Повернення кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку (-ів) позичальника (його поручителів, гарантів та інших осіб у відповідності до пункту 2.15 цього договору) на позичковий рахунок та/або шляхом внесення готівки до каси банку для зарахування її на позичковий рахунок. Кредит повертається лише в тій валюті, у якій він був наданий. Проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення.

У графіку платежів за договором, який є додатком № 1 до кредитного договору № 116-0201001/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року, сторони визначили, зокрема розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, а також види, предмет, строки надання та обґрунтування вартості супутніх послуг, що надаються позичальнику у зв`язку із укладенням договору (а.с. 20).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 116-0201001/Zфквіп-08, згідно якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв. м, вартістю 611 050 грн (а.с. 21-22).

Встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 2 березня 2015 року № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 2 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 3 березня 2015 року запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

У відповідності до постанови Правління Національного банку України від 2 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2 жовтня 2015 року прийняте рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В., строком на 2 роки з 5 жовтня 2015 року до 4 жовтня 2017 року включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 року № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 4 жовтня 2019 року. Відповідно до даного рішення також продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. на два роки до 4 жовтня 2019 року.

Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16 і підстав для відступлення від цього висновку немає.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення чинного законодавства, хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, і саме з такими умовами кредитування погодився позивач, тому підстав для задоволення позову немає.

Щодо посилань позивача на укладення оспорюваного договору в іноземній валюті, курс якої значно підвищився, що призвело до істотної зміни становища позичальника, колегія суддів доходить до таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку офіційного курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про курси іноземних валют станом на останню дату.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики не покладається на позикодавця, тобто таку відповідальність несе саме позичальник.

У пункті 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що валютні ризики, що можуть виникнути унаслідок виконання сторонами умов кредитного договору рівномірно розподіляються сторонами, оскільки коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти можливе як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення. При цьому ОСОБА_1 при укладенні спірного кредитного договору взяв на себе певні ризики та міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення оспорюваного договору банком порушено Закон України «Про захист прав споживачів» спростовуються наведеним аналізом норм матеріального права та встановленими обставинами справи.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

З матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір № 116-0201001/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року бувпідписаний його сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; товариство надало йому всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час виконував укладений договір, до травня 2015 року вносив обов'язкові платежі в рахунок погашення кредиту та процентів за користування ним, не заперечуючи проти його умов. Наведене свідчить про те, що позивачтривалий період, з моменту укладення цього договору до звернення до суду у лютому 2019 році, не заперечував проти погоджених нимумов кредитного договору, у розумні строки, достатні для з`ясування змісту та характеру зобов`язань, після виникнення цього договірного зобов`язання, не звернулася до контрагента з претензією або з відповідним позовом. Тобто, наведене у сукупності свідчить про відсутність порушення прав позивача діями відповідача, зокрема, й спору між сторонами як такого.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для розірвання кредитного договору, правильно застосувавши норми матеріального права, в тому числі вимоги статі 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів», відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній