Справа № 522/4542/19
Провадження № 2/522/1431/20
30 червня 2020 року
Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретарів судового засідання: Стогнієнко Т.Г., Гудзь О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-
Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 348/1000 частин квартири в будинку АДРЕСА_1 .
Заявлені вимоги обргунтовано тим, що згідно договору купівлі-продажу від 10.03.1998 року 348/1000 частин квартири АДРЕСА_2 належали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. 15.10.1998 року між позивачем та власниками квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була укладена розписка згідно якої останні отримали від позивача грошові кошти в розмірі 3500 дол. США, що було повною вартістю кімнати, що є предметом спору по даній справі. В свою чергу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов`язались укласти з позивачем договір купівлі-продажу 348/1000 частин квартири в будинку АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що після підписання розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили користуватись майном, що є предметом спору по даній справі.
У лютому 2000 року позивачу було надано довіреність від ОСОБА_2 на управління та розпорядження всім майном де б воно не знаходилось та з чого б не складалось.
Також позивач в позові зазначає, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що він відкрито та неприривно користується та володіє квартирою АДРЕСА_2 та просить суд визнати за ним право власності на 348/1000 частин квартири.
Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити позов в повному обсязі та свою позицію обґрунтовував посиланням на вимоги ст. 344 ЦК України. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку, шляхом розміщення оголошення. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Даний спір виник у сфері цивільних відносин, позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
З пояснень позивача слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 10.03.1998 року 348/1000 частин квартири АДРЕСА_2 належали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .. 15.10.1998 року між позивачем та власниками квартири - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була укладена розписка згідно якої останні отримали від позивача грошові кошти в розмірі 3500 дол. США, що було повною вартістю кімнати, що є предметом спору по даній справі. В свою чергу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов`язались укласти з позивачем договір купівлі-продажу 348/1000 частин квартири в будинку АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що після підписання розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили користуватись майном, що є предметом спору по даній справі.
У лютому 2000 року позивачу було надано довіреність від ОСОБА_2 на управління та розпорядження всім майном де б воно не знаходилось та з чого б не складалось.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , копія якого наявна в матеріалах справи.
Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що він відкрито та неприривно користується та володіє квартирою АДРЕСА_2 та просить суд визнати за ним право власності на 348/1000 частин квартири.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до приписів ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно зіст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:
-наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;
- законність об`єкта володіння;
- добросовісність заволодіння чужим майном;
- відкритість володіння;
- безперервність володіння;
- сплив установлених строків володіння;
- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
За змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
ВС зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні ані розписка, ані довіреність на які посилався позивач.
З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.
Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що квартира, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності відповідача.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у нього документів про оплату необхідних комунальних платежів, копії яких долучені до матеріалів справи.
Однак доказів того, що позивачу не було відомо про те, що право власності на квартиру належить відовідачу, суду не надано. А дана обставина є обов`язковою при доказуванні набуття права власності за набувальною давністю.
Водночас суд звертає увагу на те, що права позивача закріплені ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушені, тому як позов не пов`язаний з захистом права позивача на житло. З пояснень позивача на час розгляду справи йому будь-хто не перешкоджає у проживанні у вказаній квартирі та не вимагає її звільнити.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.76ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає.
Керуючись ст.ст., 15,16, 344 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду виготовлений 01.07.2020 року.
Суддя: Р.Д. Абухін