Постанова

Іменем України

07 липня 2020 року

м. Київ

справа № 308/2760/17

провадження № 61-4123св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Бенца К. К. від 07 травня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Джуга С. Д., Куштан Б. П., від 24 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання недійсним пункту кредитного договору.

В обґрунтування позову вказав, що 01 серпня 2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, відповідно до пункту 1.1. якого останній зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на термін до 31 липня 2025 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 28 200 доларів США.

Відповідно до заяви на видачу готівки № 1 від 01 серпня 2005 року він отримав 111 100 грн, що еквівалентно 22 000 доларів США.

Разом із тим, із позовної заяви банку, поданої у серпні 2015 року, про стягнення із нього заборгованості за вказаним кредитним договором він дізнався, що відповідно до умов цього договору мав отримати кредит у розмірі 28 200 доларів США.

Підставою недійсності кредитного договору зазначає те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» ввів його в оману, не виконавши умови кредитного договору, та замість 28 200 доларів США видав йому через касу готівкою суму у розмірі 22 000 доларів США. При цьому він не володів інформацією щодо суми кредиту, так як свій примірник договору не отримав.

За таких обставин позивач просив суд визнати недійсним пункт 1.1. кредитного договору №МКZ7GF00000116 від 01 серпня 2005 року на підставі статті 230 ЦК України.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у від 07 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено виконання банком свого обов`язку щодо видачі кредитних коштів позичальнику в розмірі 22 000 доларів США. Невидача коштів у сумі 6 200 доларів США у вигляді страхових платежів не може свідчити про неналежне виконання банком умов кредитного договору, зважаючи на відсутність відомостей про укладення відповідного договору страхування. На момент укладення спірного кредитного договору волевиявлення ОСОБА_1 було вільним, а подальші обставини, які виникли після укладення договору, у тому числі пов`язані з його невиконанням, не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк ввів позичальника в оману, не виконавши умови укладеного між ними кредитного договору та видавши позивачу через касу готівкою суму у розмірі 22 000 доларів США замість обумовлених кредитним договором 28 200 доларів США, позбавивши останнього інформації щодо дійсної суми кредиту, а тому наявні правові підстави, передбачені статтею 230 ЦК України, для визнання недійсним пункту 1.1. вказаного договору, яким регламентований розмір кредиту.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27 лютого 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У травні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МКZ7GF00000116, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на термін до 31 липня 2025 року включно у вигляді невідновлювальної лінії у розмірі 28 200 доларів США на придбання 2/8 житлового будинку в сумі 22 000 доларів США і на оплату страхових платежів в сумі 6 200 доларів США зі сплатою відсотків за його користування.

Відповідно до заяви на видачу кредиту №1 від 01 серпня 2005 року ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 22 000 доларів США (еквівалент у гривнях - 111 100 грн).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Положеннями статей 626-628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

За змістом положень, закріплених у частині першій пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно із частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами кредитного договору в момент його укладення виконано вимоги законодавства щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і цей кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував їх, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Разом із тим суди надали належну правову оцінку доводам позивача щодо отримання ним іншої, аніж обумовлена договором, суми кредиту, підставно вказавши, що невидача позичальнику коштів у сумі 6 200 доларів США у вигляді страхових платежів не може свідчити про неналежне виконання банком умов кредитного договору, зважаючи на відсутність відомостей про укладення відповідного договору страхування.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 травня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара