Ухвала

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 199/6526/19

провадження № 61-8992ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., розглянувши касаційну скаргу адвоката Бутенка Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 910.16262 у розмірі 193 979,95 грн, з яких 31 176,18 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27 255,78 грн - заборгованість за процентами; 61,29 грн - строкові проценти; 131 532,64 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 3 954,06 грн - інші штрафні санкції.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 грудня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.16262 у розмірі 193 979,95 грн, з яких 31 176,18 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27 255,78 грн - заборгованість за процентами; 61,29 грн - строкові проценти; 131 532,64 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, 3 954,06 грн - інші штрафні санкції.

Вилучено у ОСОБА_2 транспортний засіб, який є предметом застави, - автомобіль BYD F3, 2012 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та передано АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 910.16262 у розмірі 193 979,95 грн звернено стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_2 , - автомобіль BYD F3, 2012 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_1 НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом продажу через прилюдні торги з установленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 7 274,25 грн у відшкодування судових витрат.

12 червня 2020 року подана до Верховного Суду касаційна скаргаадвоката Бутенка О. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року і передати справу до суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України установлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

За статтею 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців; у позовах про строкові платежі і видачі - сукупністю всіх платежів або видач, але не більше ніж за три роки; у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі - сукупністю платежів або видач за три роки; у позовах про зменшення або збільшення платежів або видач - сумою, на яку зменшуються або збільшуються платежі чи видачі, але не більше ніж за один рік; у позовах про припинення платежів або видач - сукупністю платежів або видач, що залишилися, але не більше ніж за один рік; у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Зміст заявленої вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача.

Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року становить 2 102 грн.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що ціна позову АТ «Ідея Банк» складає 193 979,95 грн.

У даній справі ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200 грн).

Верховний суд доходить висновку про незначну складність даної справи, яка не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Право на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року заявник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, - права на доступ до правосуддя, гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адвокат Бутенко О. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилається на постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, якою констатовано порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Також заявник обґрунтовує право на касаційне оскарження тим, що справа має для нього виняткове значення, оскільки судове рішення, ухвалене у даній справі, передбачає обов`язок заявника сплатити суму заборгованості, яка є завищеною.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, на яку посилається заявник, не може слугувати прикладом неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, оскільки постановлена за інших установлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.

Предметом розгляду справи № 295/5011/15-ц є стягнення заборгованості у розмірі 33 739,15 доларів США та 46 311,16 грн, яка перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, вказана справа не може вважатися малозначною.

Ціна позову АТ «Ідея Банк» складає 193 979,95 грн, що дає суду процесуально-визначену можливість віднести справу до категорії малозначних. Розглядаючи малозначну справу, апеляційний суд має керуватися положеннями статті 369 ЦПК України, які закріплюють, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Тому доводи заявника про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо права на доступ до правосуддя, гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у даному конкретному випадку є необґрунтованими і такими, що не підтверджені доказами.

Зазначені заявником у касаційній скарзі обставини, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтовані тим, що вирішення справи Верховним Судом має виняткове значення для нього. Вказані доводи касаційної скарги не містять правових підстав для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з діями позивача або з оскаржуваним судовим рішенням у цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Твердження заявника про застосування судом апеляційної інстанції статті 551 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, касаційним судом відхиляються, оскільки при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, не перевіряється підстава, на якій подається касаційна скарга, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Бутенка Олексія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2020 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити адвокату Бутенку Олексію Олександровичу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов