ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/2815/18
Провадження № 22-ц/4820/831/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника,

представника ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 року, суддя Сагайдак І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на майно,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням зменшених позовних вимог просила припинити право власності відповідача на Ѕ частину нежитлової будівлі магазину, розташованої по АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності в цілому на зазначену нежитлову будівлю, визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Volkswagen LT35, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши її право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля.

В обґрунтування позову вказала, що їй та відповідачу у рівних частках належить на праві спільної часткової власності нежитлова будівля-магазин, що розташована по АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen LT35, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідач, протягом тривалого часу безоплатно та самовільно користується вищезазначеним майном, тоді як вона, будучи власником половини майна, не має можливості користуватись ним. Вказала, що оскільки спірне майно є неподільним, а користування майном спільно з відповідачем є неможливим, тому найоптимальнішим способом вирішення конфлікту є припинення права відповідача на Ѕ частину нежитлового приміщення-магазину зі сплатою йому відповідної грошової компенсації та визнання за ним права власності на автомобіль з припинення її права власності Ѕ його частини. Таке припинення права ОСОБА_2 на частку у майні не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він проживає один, інших членів сім`ї не має. В той час, як єдиним джерелом її доходів, за які вона в тому числі утримує спільну з відповідачем неповнолітню дочку ОСОБА_3 є здійснення підприємницької діяльності, а тому через неможливість використовувати спірне нежитлове приміщення за призначенням, вона змушена орендувати для здійснення підприємницької діяльності інше приміщення та дві земельних ділянки, що покладає на неї додатковий фінансовий тягар.

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просив припинити право відповідача на Ѕ частину нежитлової будівлі магазину, розташованої по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на цю будівлю в цілому а також припинити його право власності на Ѕ частину автомобіля Volkswagen LT35, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та визнати право власності на вказаний автомобіль в цілому за ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову вказав, що вони з ОСОБА_1 є співвласниками вищезазначеного майна, частка кожного з них у цьому майні є рівною. Він дійсно самостійно використовує нежитлове приміщення магазину для торгівлі продовольчими товарами. Доходи, отримані від такої діяльності є його єдиним заробітком. Ним вчинялися спроби добровільно вирішити з іншим співвласником спірне питання щодо володіння майном, зокрема, шляхом оренди належної їй частини приміщення, однак остання відмовилася. Зазначив, що він займається підприємницькою діяльністю, здійснює торгівлю у магазинах, отримуючи дохід, а ОСОБА_1 хоче позбавити його єдиної можливості заробляти на прожиття. Щодо розподілу спірного автомобіля вказав, що він не заперечує щодо визнання права власності на зазначений автомобіль за іншим співвласником.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької областівід 28 січня 2020 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим суд дійшов невірних висновків. Судом не враховано, що вона з 2014 року позбавлена можливості користуватися спірним майном, що порушує її права власника. Суд, посилаючись на істотність шкоди, яка буде заподіяна ОСОБА_2 внаслідок припинення його права на частку у спільному майні, не дослідив сімейного стану сторін та їх джерела доходів. В той же час неможливість користуватися спірним нежитловим приміщенням завдає їй та членам її сім`ї істотної шкоди, оскільки матеріальні статки її сім`ї переважно складаються з отриманих нею доходів від підприємницької діяльності. З метою здійснення підприємницької діяльності їй доводиться орендувати виробничі приміщення, що потребує значних фінансових витрат. ОСОБА_2 проживає одиноко, отримує військову пенсію, тому на його матеріальному добробуті відсутність у власності спірної нежитлової будівлі-магазину не позначиться.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без мін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 липня 1989 року по 25 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого набули у власність нежитлову будівлю магазину, що розташована по АДРЕСА_1 , а також автомобіль Volkswagen LT35, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2016 року про поділ спільного майна подружжя за кожним зі сторін визнано право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі вказаних магазину та автомобіля, та залишено зазначене майно у їх спільній частковій власності (а.с. 10-11).

26 лютого 2014 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу набула у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування будівель торгівлі площею 0,0048 га, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №0114/19 від 26 вересня 2019 року дійсна ринкова вартість нежитлової будівлі магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,1 кв.м., становить 258941 грн., здійснення поділу в натурі зазначеної нежитлової будівлі на дві рівних частини не є можливим (а.с. 142-162).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №042/02/2019 ринкова вартість автомобіля Volkswagen LT35, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату проведення експертизи 15 березня 2019 року становить 147186 грн. (а.с. 72-110).

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів суд обґрунтовано виходив з того, що частка кожного із співвласників не є незначною, а належне сторонам майно є неподільним. Неприязні відносини між сторонами не свідчать про неможливість використання нежитлового приміщення обома співвласниками, відтак саме по собі посилання ОСОБА_1 на неможливість спільного користування спірним нерухомим майном з іншим співвласником не може бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні. Суд, врахувавши позицію сторін, які зазначили, що бажають особисто користуватись належною їм часткою нежитлового приміщення та їх позицію стосовно того, що позбавлення права власності кожного із них на частку у нежитловому приміщенні завдасть їм істотної шкоди, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 значної частки у спільному нерухомому майні не може не завдати істотної шкоди їм та членам їх сімей. Взявши до уваги інтереси обох сторін щодо володіння та користування належними їм частками у нежитловому приміщенні суд правильно зауважив про недоведеність сторонами обставин, які відповідно до ст. 365 ЦК України є підставами для припинення права як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 на частку у спільному нежитловому приміщенні, а також, що таке втручання у їх право власності на майно за встановлених судом обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В частині вимог сторін щодо припинення права власності на частку у спірному автомобілі та визнання права власності в цілому на автомобіль за іншим співвласником, суд першої інстанції дійшов висновку, що право власності сторін, які є співвласниками спірного транспортного засобу, може бути припинено за рішенням суду на підставі відповідного позову іншого співвласника. Враховуючи, що з відповідними позовними вимогами сторони до суду не зверталися, тому їх позовні вимоги в частині спірного автомобіля задоволені бути не можуть.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з тим відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Так, за приписами пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, зважаючи на принцип справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, приймаючи до уваги, що обидві сторони здійснюють підприємницьку діяльність, розмір їх часток у спірному нежитловому приміщенні-магазині є рівним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права одного із співвласників на частку у спільному майні без завдання істотної шкоди інтересам іншому співвласнику.

Відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками.

Вищевказане також узгоджується із постановами Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/1194/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 202/9171/15-ц.

Стосовно доводів апелянта щодо фактичного позбавлення її з боку іншого співвласника права користування спірними автомобілем та нежитловим приміщенням колегія суддів зазначає наступне.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 712/1936/16-ц).

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином ОСОБА_1 , у разі вчинення з боку ОСОБА_2 перешкод у користуванні спільним майном, не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні майном чи-то стягнення із ОСОБА_2 відповідної матеріальної компенсації у разі неможливості надання їй у володіння та користування Ѕ частини спірного нежитлового приміщення.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що положення статей 364 і 365 ЦК України є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть.

Зі змісту позовної заяви та зустрічної позовної заяви вбачається, що сторони звернулись із вимогами про припинення свого права на частку в спільному автомобілі марки Volkswagen LT35, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнання права іншого співвласника на вказаний автомобіль, разом з тим відповідної вимоги на підставі статті 364 ЦК України про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності сторони не заявляли, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо неможливості задоволення вказаних вимог сторін.

Інші доводи апелянта щодо того, що відповідач проживає одиноко, отримує військову пенсію, у зв`язку з чим на його матеріальному добробуті відсутність у власності спірної нежитлової будівлі-магазину не позначиться є необґрунтованими та матеріалами справи не підтверджуються.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи, що мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених у оскаржуваному рішенні не спростовують, відтак підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко