Справа № 153/1541/19
Провадження № 22-ц/801/895/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 рокуСправа № 153/1541/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Міхасішина І. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: позивача ОСОБА_1 і його представника - адвоката Вітвіцького О. Ю.; представників відповідача ОСОБА_2 (власник) і адвоката Каріта В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» про визнання незаконними рішень

Рішення ухвалила суддя Гаврилюк Т. В.

Рішення ухвалено о 14.23 год. у м. Ямполі Вінницької області.

Дата складення повного тексту рішення 17 лютого 2020 року,

Встановив:

17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» про визнання незаконним рішення відповідача про тимчасове відсторонення від обов`язків директора.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно рішення № 2 від 20 травня 2013 року він прийнятий на роботу у ПП «Клембівський сервіс» і призначений на посаду директора цього приватного підприємства, про що свідчить запис у трудовій книжці колгоспника № 1793 заповненої 19 липня 1976 року.

Приблизно у вересні 2018 року засновник ПП «Клембівський сервіс» ОСОБА_2 в усній формі повідомив його про те, що його тимчасово відсторонено від виконання обов`язків директора на невизначений термін у зв`язку з проведенням аудиторської повірки, на що він погодився.

Він неодноразово звертався до засновника ОСОБА_2 із питанням поновлення його у виконанні посадових обов`язків директора, на що від засновника чув лише обіцянки.

З метою захисту свого конституційного права на працю, він звернувся до суду із відповідним позовом (справа № 153/1379/19) за захистом своїх прав.

По цивільній справі № 153/1379/19 суд своєю ухвалою від 20 вересня 2019 року задовольнив його клопотання та витребував у державного реєстратора Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області Підгурської Л. В. копію реєстраційної справи ПП «Клембівський сервіс».

Під час ознайомлення 11 жовтня 2019 року із матеріалами цивільної справи № 153/1379/19 за його позовом до ПП «Клембівський сервіс» про припинення дій, які порушують його права на працю та зобов`язання вчинити певні дії, йому стало відомо, що в реєстраційній справі є заява відповідача про державну реєстрацію змін про юридичну особу від 21 вересня 2019 року в частині зміни керівника юридичної особи (пункт 5) та є рішення відповідача № 3 від 21 вересня 2018 року за підписом засновника підприємства ОСОБА_2, яким відповідач тимчасово відсторонив його від виконання обов`язків директора підприємства з 21 вересня 2018 року на невизначений термін, про який йому не було відомо.

Відповідач не ознайомив його зі своїм рішенням № 3 від 21 вересня 2018 року, яким за власною ініціативою відсторонив його від виконання обов`язків директора підприємства і не надав копію цього рішення.

Рішення № 3 від 21 вересня 2018 року про його тимчасове відсторонення не відповідає вимогам статті 46 КЗпП України, оскільки в ньому не зазначені законні підстави відсторонення, передбачені статтею 46 КЗпП України, не зазначений конкретний термін (час) відсторонення, а має триваючий характер, що не відповідає вимогам закону й порушує його конституційне право на працю.

Трудове законодавство не визначає тривалість відсторонення, однак за загальним правилом, відсторонення може тривати до усунення обставин, що стали підставою для такого відсторонення. У рішенні також не зазначено жодних обставин, які стали підставою для відсторонення.

Тому просив визнати незаконним і скасувати рішення № 3 від 21 вересня 2018 року, яким його тимчасово відсторонено від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21 вересня 2018 року на невизначений термін та обов`язки і права директора ПП «Клембівський сервіс» покладено на засновника ОСОБА_2

22 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» про визнання незаконним та скасування рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, мотивувавши свої вимоги тим, що на його адресу надійшов відзив відповідача від 11 листопада 2019 року у даній справі. До цього відзиву відповідач додав незавірену фотокопію свого рішення № 4 від 19 листопада 2018 року «Про упорядкування штатного розпису приватного підприємства «Клембівський сервіс», де у пункті 2 зазначено, що у зв`язку з тимчасовим відстороненням ОСОБА_1 від керівництва підприємством на час перевірки, вивести його із штатного розпису підприємства із припинення виплати заробітної плати.

Внесення змін до штатного розпису шляхом виключення його із штатного розпису із припиненням виплати заробітної плати без його відома є незаконним та порушує його права на працю. У встановленому законом порядку з посади він не звільнений, тому виключення його як штатної одиниці із штатного розпису є незаконним.

Вважає, що таке рішення прийнято незаконно, без будь-якого мотивування та обґрунтування, відсутні посилання на нормативно-правові акти прийняття відповідачем такого рішення. Тобто, у рішенні не зазначено жодного законодавчого акту чи інших правових актів, які б давали змогу розуміти законність та вмотивованість прийняття такого рішення відповідачем.

Зміст оскаржуваного рішення № 4 від 19 листопада 2018 року щодо виведення його із штатного розпису підприємства є фактичним звільненням його з роботи, що є незаконним.

Відповідач не ознайомлював його із оскаржуваним рішенням № 4 від 19 листопада 2018 року, не надавав йому копію цього рішення, що не дало йому змоги вчасно його оскаржити в судовому порядку, у зв`язку з чим він просить суд поновити йому строк звернення до суду з метою оскарження рішення № 4 від 19 листопада 2018 року.

Також повідомив, що профспілки у відповідача немає.

Тому позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення № 4 від 19 листопада 2018 року за підписом засновника ПП «Клембівський сервіс» ОСОБА_2

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року об`єднано в одне провадження за номером справи № 153/1541/19 позов ОСОБА_1 до ПП «Клембівский сервіс» про визнання незаконним рішення відповідача про тимчасове відсторонення від обов`язків директора та позов ОСОБА_1 до ПП «Клембівський сервіс» про визнання незаконним рішення відповідача.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Клембівський сервіс» про визнання незаконними рішень, відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким об`єднані позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначив, що на його думку, рішення суду на підставі статті 376 ЦПК України підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, оскільки воно не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, поставлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Окрім цього судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції в порушення вимог статей 89, 263 і частини 4 статті 265 ЦПК України не надав правової оцінки та не навів в судовому рішенні мотивів відхилення наведених ним доводів і обґрунтувань щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом щодо оскарження незаконних рішень відповідача № 3 від 21 вересня 2018 року та № 4 від 19 листопада 2018 року, якими порушені його трудові права на працю. Суд першої інстанції виходив із мотивів припущень, без належних і допустимих доказів послався в оскаржуваному рішенні на той факт, що позивач не ходив на роботу. Матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про не вихід позивача на роботу, тому це є припущенням суду.

Відповідач ПП «Клембівський сервіс» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач надіслав відповідь на відзив відповідача Приватного підприємства «Клембівський сервіс».

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представники відповідача заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки колгоспника № 1793, заповненої 19 липня 1976 року на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивач був призначений на посаду директора ПП «Клембівський сервіс» згідно рішення № 2 від 20 травня 2013 року (том 1 а. с. 5-7).

Також судом встановлено, що вказана трудова книжка дійсно належить позивачеві по справі, що також підтвердив сам позивач, оскільки його прізвище у паспорті записано « ОСОБА_1 », а в трудовій книжці « ОСОБА_1 ».

Із рішення № 2 від 20 травня 2013 року засновника Приватного підприємства «Клембівський сервіс» вбачається, що засновник підприємства ОСОБА_2 для розвитку підприємства та у зв`язку з тимчасовою відсутністю вирішив зняти з себе обов`язки директора ПП «Клембівський сервіс» та призначити з 20 травня 2013 року директором приватного підприємства «Клембівський сервіс» ОСОБА_1 , уповноваживши його подати відповідні зміни до Державного реєстратора та керівникам Державних установ (том 1 а. с. 8).

Згідно рішення № 3 від 21 вересня 2018 року, прийнятого засновником ПП «Клембівський сервіс» на підставі п/п 8.1 та 8.2 Статуту підприємства, тимчасово відсторонено ОСОБА_1 від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21 вересня 2018 року на невизначений термін; обов`язки та права директора підприємства ПП «Клембівський сервіс» покладені на ОСОБА_2 (том 1 а. с. 15).

Згідно рішення № 4 від 19 листопада 2018 року про упорядкування штатного розпису приватного підприємства «Клембівський сервіс», у зв`язку з тимчасовим відстороненням ОСОБА_1 від керівництва підприємством на час перевірки виведено його із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати (том 1 а. с. 29).

Із копії опису вкладення до експрес цінного листа 734 (форма 107) і копії квитанції за цим же номером вбачається, що ПП «Клембівський сервіс» на адресу позивача ОСОБА_1 направлено рішення (том 1 а. с. 30-31). Як встановлено судом першої інстанції саме позивачу по справі був адресований і доставлений даний цінний лист, в якому містилося рішення № 4 від 19 листопада 2018 року.

Відповідно до Статуту Приватного підприємства «Клембівський сервіс» засновником підприємства є громадянин України ОСОБА_2 (п. 1.2); підприємство є юридичною особою (п. 3.1); управління діяльністю підприємством здійснюється повністю та безпосередньо засновником в разі, коли він займає посаду директора підприємства, а при необхідності засновник може призначити директора, призначення та звільнення якого проводиться згідно КЗпП України (п. 8.1) (том 1 а. с. 102-112).

На вимогу суду першої інстанції засновник підприємства ОСОБА_2 надав суду оригінал рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, копію рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року з додатком штатного розпису (том 1 а. с. 100).

У рішенні № 4 від 19 листопада 2018 року зазначено про упорядкування штатного розпису приватного підприємства «Клембівський сервіс» (п. 1) та зазначено, що у зв`язку з тимчасовим відстороненням ОСОБА_1 від керівництва підприємством на час перевірки вивести його із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати (том 1 а. с. 100, 101).

Рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року названо «Про внесення змін до штатного розпису» і його зміст викладено так: «Я, ОСОБА_2 , засновник ПП «Клембівський сервіс» в зв`язку з господарською необхідністю вирішив: 1. Внести з 19 листопада 2019 року в штатний розпис ПП «Клембівський сервіс» зміни. 2. Вивести з штатного розпису посаду найманого директора приватного підприємства з окладом 3 723 грн.». У штатному розписі ПП «Клембівський сервіс», що вводиться в дію з 19 листопада 2018 року і є додатком до рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року, у структурному підрозділі - адміністрація кількість штатних одиниць посади директор - 0 (том 1 а. с. 100, 113-114).

Згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (інформація надана станом на 06 вересня 2019 року) ОСОБА_1 в період з 1 кварталу 2018 року по 2 квартал 2019 року отримував доходи із таких джерел: за період 1-4 кварталу 2018 року отримував заробітну плату. При цьому щокварталу за 1, 2, 3 квартали 2018 року отримав заробітну плату в розмірі по 11 169,00 грн., за 4-й квартал 2018 року його заробітна плата склала 3 723,00 грн. За 1-й квартал 2019 року позивач отримав дохід від продажу (обміну). За 2-й квартал 2019 року позивач доходу не отримував (том 1 а. с. 9).

Із щорічної декларації про доходи ОСОБА_1 за 2018 рік вбачається, що джерелом його доходу є ПП «Клембівський сервіс», вид доходу - заробітна плата, отримана за основним місцем роботи розміром 37 230,00 грн. (11 169,00 + 11 169,00 + 11 169,00 + 3 723,00) (том 1 а. с. 160-165).

Також судом першої інстанції із дослідженої у судовому засіданні позовної заяви у цивільній справі № 153/1379/19 встановлено, що позивачу ОСОБА_1 у вересні 2018 року було відомо про те, що його тимчасово відсторонено від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» на невизначений термін у зв`язку із проведенням аудиторської перевірки, на що він добровільно погодився, і встановлено, що позивач неодноразово звертався до засновника ОСОБА_2 з питанням дати закінчення аудиту і прийняття засновником рішення про його поновлення на посаді директора.

Із таких встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач довідався про порушення свого права іще у вересні 2018 року, проте за захистом порушеного права до суду не звертався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача до ПП «Клембівський сервіс» ґрунтуються на положеннях Кодексу законів про працю України і заявлені щодо захисту порушених трудових прав з огляду на те, що позивача відсторонено від виконання обов`язків директора підприємства із виведенням посади директора із штатного розпису підприємства, про що прийняті засновником відповідні рішення № 3 і № 4, у яких не зазначені підстави, мотиви та посилання на нормативно-правові акти, відповідно до яких засновник відсторонив позивача від виконання обов`язків директора підприємства з подальшим виведенням посади директора підприємства із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. При вирішенні питання щодо законності відсторонення позивача та виведення посади директора підприємства із штатного розпису, судом першої інстанції із урахуванням положень статті 46 КЗпП України не встановлено законних підстав для цього, а відповідачем не надано відповідних доказів на підтвердження законності своїх рішень, що оскаржуються позивачем, тому трудові права позивача є порушеними, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту. При цьому судом першої інстанції встановлено, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом порушеного права і позивачем не доведено, а судом не встановлено поважних причин пропуску такого строку звернення до суду та з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відмову у поновленні пропущених строків на подання позовних заяв суд першої інстанції мотивував тим, що з урахуванням встановлених судом обставин, показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 судом не встановлено, а позивачем не доведено існування поважних причин пропуску строку, оскільки позивач не довів того, що він не міг дізнатися про порушене своє право з листопада 2018 року, зваживши на те, що йому достеменно було відомо про порушення його прав і він знав про його відсторонення від обов`язків директора підприємства, так як не допускався власником підприємства до виконання посадових обов`язків і йому не виплачувалася заробітна плата, а також листоношею був вручений цінний лист, в якому містилося рішення № 4, під розписку дружині позивача, яка повідомила, що розписалася за його отримання та передала листа чоловікові. Тобто, позивач, дізнавшись у листопаді 2018 року про порушення своїх прав, будь-яких дій по їх захисту не вчиняв в межах строків, визначених статтею 233 КЗпП України. Також судом не встановлено фактів, які свідчили про існування перешкоди позивачеві у зверненні до суду за захистом порушених прав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Статтею 22 КЗпП України визначені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору і згідно вимог якої забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження N 61-18651св18).

Оскаржене позивачем рішення № 3 від 21 вересня 2018 року не відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки воно не містить не тільки визначеної законом підстави, передбаченої статтею 46 КЗпП України, відсторонення працівника від роботи, а й будь-якої іншої підстави, передбаченої певним нормативним документом, а також в ньому відсутня вказівка щодо терміну відсторонення від роботи працівника.

З урахуванням встановленого суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про незаконність рішення № 3 від 21 вересня 2018 року про відсторонення позивача від роботи.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про незаконність рішення відповідача про виведення посади директора із штатного розпису підприємства прийнятого 19 листопада 2018 року за № 4.

Як вбачається із матеріалів справи засновник підприємства ОСОБА_2 надав суду оригінал рішення № 4 від 19 листопада 2018 року і копію рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року з додатком штатного розпису (том 1 а. с. 100).

У рішенні № 4 від 19 листопада 2018 року зазначено про упорядкування штатного розпису приватного підприємства «Клембівський сервіс» (п. 1) та зазначено, що у зв`язку з тимчасовим відстороненням ОСОБА_1 від керівництва підприємством на час перевірки вивести його із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати (том 1 а. с. 100, 101).

Рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року названо «Про внесення змін до штатного розпису» і його зміст викладено так: «Я, ОСОБА_2 , засновник ПП «Клембівський сервіс» в зв`язку з господарською необхідністю вирішив: 1. Внести з 19 листопада 2019 року в штатний розпис ПП «Клембівський сервіс» зміни. 2. Вивести з штатного розпису посаду найманого директора приватного підприємства з окладом 3 723 грн.». У штатному розписі ПП «Клембівський сервіс», що вводиться в дію з 19 листопада 2018 року і є додатком до рішення № 4/1 від 19 листопада 2018 року, у структурному підрозділі - адміністрація кількість штатних одиниць посади директор - 0 (том 1 а. с. 100, 113-114).

Такі рішення: і № 4 і № 4/1 від 19 листопада 2018 року прийняті відповідачем не відповідають вимогам трудового законодавства.

З урахуванням вимог статті 13 ЦПК України, судом першої інстанції вирішено спір щодо законності одного рішення відповідача № 4 від 19 листопада 2018 року.

Як встановлено судом цим оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 виведено із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. В послідуючому засновник підприємства не допустив до роботи директора підприємства ОСОБА_1 і перестав виплачувати йому заробітну плату, що підтвердили у судовому засіданні як позивач, так і відповідач і такі пояснення узгоджуються із матеріалами справи, такими як: відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (інформація надана станом на 06 вересня 2019 року), із яких вбачається, що ОСОБА_1 в період 1-4 кварталу 2018 року отримував заробітну плату: за 1, 2, 3 квартали 2018 року отримав суму по 11 169,00 грн., за 4-й квартал 2018 року отримав суму 3 723,00 грн., яка складає його одномісячну заробітну плату за жовтень місяць 2018 року. За два квартали 2019 року позивач доходу у вигляді заробітної плати не отримував (том 1 а. с. 9). Щорічна декларація про доходи ОСОБА_1 за 2018 рік свідчить про джерело його доходу, яким є ПП «Клембівський сервіс», вид доходу - заробітну плату, отриману за основним місцем роботи розміром 37 230,00 грн., яка включає в себе повну заробітну плату за три перші квартали 2018 року і за один місяць жовтень 4-го кварталу 2018 року (том 1 а. с. 160-165).

Такі факти свідчать про припинення трудового договору між ПП «Клембівський сервіс» і ОСОБА_1 , яке проведено шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника.

Статтею 36 КЗпП України, в чинній редакції на час винесення оскаржуваного рішення відповідача від 19 листопада 2018 року, визначені підстави припинення трудового договору, якими є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7 1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7 2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Згідно пункту 4 частини 1 цієї статті підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що визначається статтями 40 і 41 КЗпП України.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із оскаржуваного рішення відповідача № 4 від 19 листопада 2018 року вбачається, що позивача ОСОБА_1 виведено із штатного розпису підприємства, із чого слідує, що на підприємстві відбулося скорочення штату працівників.

Таке розірвання трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України проводиться у порядку визначеному трудовим законодавством, у тому числі Кодексом законів про працю України, із обов`язковим дотриманням вимог статей 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Крім цього при скороченні штату працівників із штатного розпису виводяться посади, а не працівники.

Як встановлено по справі припинення трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем шляхом його розірвання, оформленого у вигляді рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, проведено відповідачем без дотримання зазначених вимог трудового законодавства, що є підставою для скасування такого рішення як незаконного.

За вказаних обставин суд першої інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правильного висновку про порушення трудових прав позивача, у зв`язку з чим ці права підлягають судовому захисту.

Водночас суд першої інстанції встановив, що позивач пропустив строк для звернення до суду за захистом порушеного права і не довів, і суд не встановив, поважних причин пропуску такого строку.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, частина 1 статті 233 КЗпП підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Про те загальне правило має винятки. Винятки встановлюється в ст. 233 КЗпП для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено (як виняток) місячний строк.

ОСОБА_1 звернувся до суду із двома позовними заявами, об`єднаними судом в одне провадження: перша про визнання незаконним і скасування рішення відповідача про тимчасове відсторонення від обов`язків директора, а друга лише про визнання незаконним і скасування рішення відповідача про виведення позивача із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати, без вимоги про поновлення на роботі.

Виходячи із суті спору по заявлених позовних вимогах, колегія суддів вважає, що перша позовна вимога заявлена до суду з метою вирішення трудового спору, тому, згідно положень частини 1 статті 233 КЗпП України позивач міг звернутися із даною заявою до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Друга позовна вимога заявлена лише про оскарження рішення відповідача, яке позивач просить визнати незаконним і скасувати, вимоги про поновлення на роботі позивач не заявив. Обґрунтовуючи заявлені до суду 22 листопада 2019 року позовні вимоги, позивач не вказував про те, що він є звільненим із займаної посади і що таке звільнення він вважає незаконним, у зв`язку з чим просить поновити його на займаній посаді директора.

Враховуючи положення частини 1 статті 13 ЦПК України, згідно вимог якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, та враховуючи те, що у справах про звільнення вирішується спір за заявою позивача про поновлення на роботі, а ОСОБА_1 із такою заявою до суду не звертався, тому і друга позовна вимога заявлена позивачем з метою вирішення не спору про звільнення, а трудового спору. Тому згідно вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України із такою заявою позивач міг звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому також враховуються пояснення позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що його трудова книжка знаходиться у відповідача.

В той час представник відповідача - засновник ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться у самого ОСОБА_1 , який, займаючи посаду директора підприємства, особисто вніс у свою трудову книжку запис про своє прийняття на роботу на посаду директора, а після виведення його із штату підприємства, позивач, маючи доступ до документів підприємства, забрав свою трудову книжку і йому не відомо про наступні записи в ній.

Таким чином сторонами не доведено і судом не встановлено факту звільнення позивача із займаної посади та внесення у трудову книжку позивача відповідного запису про звільнення.

Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист порушеного права. Такий строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки, не перериваються і не призупиняються. Але вони можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин. Оцінку причин як поважних робить суд. При пропуску строків, встановлених ст. 233 КЗпП, суд при розгляді трудового спору повинен з`ясувати всі обставини справи. При необґрунтованості вимог працівника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст. 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але вже з інших мотивів: у зв`язку з пропуском встановленого строку. При обґрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин строк для звернення до суду поновлюється, а позовні вимоги задовольняються.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 4 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Так, по справі встановлено, що починаючи із листопада 2018 року відповідач не допустив позивача до виконання його посадових обов`язків директора підприємства і перестав виплачувати йому заробітну плату, про це також у судовому засіданні пояснив позивач ОСОБА_1 .

Крім цього, із відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (інформація надана станом на 06 вересня 2019 року) вбачається, що ОСОБА_1 в 2018 році отримав дохід у вигляді заробітної плати: за 1, 2, 3 квартали 2018 року отримав суму по 11 169,00 грн. щоквартально, а за 4-й квартал 2018 року отримав 3 723,00 грн., що складає його одномісячну заробітну плату За 1-й квартал 2019 року позивач отримав дохід від продажу (обміну). За 2-й квартал 2019 року позивач доходу не отримував (том 1 а. с. 9).

Із щорічної декларації про доходи ОСОБА_1 за 2018 рік вбачається, що джерелом його доходу є ПП «Клембівський сервіс», вид доходу - заробітна плата, отримана за основним місцем роботи розміром 37 230,00 грн. (11 169,00 + 11 169,00 + 11 169,00 + 3 723,00) (том 1 а. с. 160-165).

Отже, починаючи із листопада 2018 року позивачу не виплачувалася заробітна плата на підприємстві, про що він також пояснив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції і з листопада 2018 року засновник підприємства не допустив його до роботи - до виконання обов`язків директора підприємства, про що позивач також пояснив у судовому засіданні.

Із копії опису вкладення до експрес цінного листа 734 (форма 107) і копії квитанції за цим же номером вбачається, що ПП «Клембівський сервіс» на адресу позивача ОСОБА_1 направило рішення № 4 (том 1 а. с. 30-31). Судом першої інстанції встановлено, що саме позивачу по справі був адресований і доставлений даний цінний лист, в якому містилося рішення № 4 від 19 листопада 2018 року.

Доказами направлення позивачу копії рішення № 4 від 19 листопада 2018 року відповідачем зазначено квитанцію і опис (том 1 а. с 30, 31), якими відповідач підтверджує направлення позивачу оскаржуваного рішення, пояснивши, що таке направлення відбулося 21 листопада 2018 року. Інших доказів не надав.

В той час свідок ОСОБА_4 - дружина позивача, пояснила, що листа, адресованого чоловіку, їй вручила листоноша під підпис, якого вона передала чоловіку.

Наведене свідчить про те, що позивачеві було відомо про оскаржуване рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, яким порушувалося його право на працю, проте він не звернувся в суд із відповідним позовом про захист такого порушеного права в межах строку визначеного статтею 233 КЗпП України.

Позивачем не зазначено і не надано доказів наявності інших обставин, які свідчили про існування перешкоди для нього у зверненні до суду за захистом порушених прав в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України.

Таким чином враховуючи встановлені по справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, а в результаті і до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду.

Наведеним суд апеляційної інстанції спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності в оскаржуваному рішенні суду мотивів відхилення наведених ним доводів і обґрунтувань щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом щодо оскарження незаконних рішень відповідача № 3 від 21 вересня 2018 року та № 4 від 19 листопада 2018 року, якими порушені його трудові права на працю.

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції виходив із мотивів припущень, без належних і допустимих доказів послався в оскаржуваному рішенні на той факт, що позивач не ходив на роботу, та матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про не вихід позивача на роботу, тому це є припущенням суду, є надуманими і такими, що не відповідають дійсності.

Так, позивач особисто сам у своєму позові від 17 жовтня 2019 року вказав, що приблизно у вересні 2018 року засновник ПП «Клембівський сервіс» ОСОБА_2 в усній формі повідомив йому про тимчасове відсторонення його від виконання обов`язків директора підприємства на невизначений термін у зв`язку з проведенням аудиторської перевірки, на що він добровільно погодився (том 1 а. с. 2).

У судовому засіданні на запитання суду позивач ОСОБА_1 повідомив, що він виходив на роботу, про те, починаючи із листопада 2018 року відповідач не допускає його до виконання обов`язків директора підприємства та не виплачує йому заробітну плату.

Крім цього відповідач цінним листом надіслав на адресу позивача рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, яке вручено листоношею під розписку дружині позивача, яка передала даний лист своєму чоловікові - позивачу по справі.

За таких обставин апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 06 липня 2020 року