КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3341/15-ц
Провадження № 2/488/23/20 р.
06.07.2020 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючої судді по справі - Лазаревої Г.М.,
за участю секретаря судового засідання - Криницької Ю.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,
У серпні 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, який уточнили у березні 2016 року. Посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_2 з`явилася стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» (ІНФОРМАЦІЯ_4) з відеоматеріалами з участю позивачів. Посилали на те, що відповідач є належним відповідачем, а висловлена ним у статті інформація є негативною та містить характер наклепу щодо висловлювань: «ІНФОРМАЦІЯ_5»; «ІНФОРМАЦІЯ_6». На думку позивачі така інформація не є оціночним судженням, тому підлягає спростуванню, оскільки позивач не має підстав стверджувати, що перевірка була здійснена саме для контролю за роботою викладача, тобто відповідача, і те, що дана перевірка була невиправдана і незаконно здійснена.
Зазначали, що своїми діями, а саме незаконна зйомка позивачів без дозволу, розповсюдження та надання неправдивої інформації про позивачів, відповідач порушив особисті немайнові права позивачів, передбачені ст. 307 ЦК України, оскільки позивачі не давали згоду на їх зйомку та заперечували проти неї. Відео за участю позивачів належить до особистих немайнових прав, а його показ чи розповсюдження можливе лише при наявності на це згоди. Звертали увагу на те, що зйомка велась не у публічному місці. Своїми діям відповідач порушив особисті немайнові права позивачів та завдав моральної шкоди, яка складається з приниження честі та гідності.
В запереченні на позов, поданим представником відповідача, останній зазначає, що не погоджується з ним. В позові не зазначено, яка саме інформація, що ганьбить честь, гідність та шкодить діловій репутації, була поширена та яку саме інформацію слід визнати недостовірною. Автором статті відповідач не є, жодного вислову стосовно дій позивачів не зробив. Доказів на підтвердження завдання шкоди честі, гідності і ділової репутації позивачів, як викладачів та членів трудового колективу, в позові не зазначено. Місцем проведення зйомки є аудиторія навчального закладу, де проводився іспит. Зйомка велась відкрито і неприховано, проти неї позивачі не заперечували. Доказів того, що відео оприлюднювалось, позивачами не надано. Актів дисциплінарного реагування про порушення відповідачем порядку проведення іспиту, під час якого проводилася відео зйомка, або буд-яких інших правил (нормативних актів0 щодо діяльності учбового закладу, складено не було. Просив відмовити в задоволенні позову.
В судовому засіданні позивачі підтримали доводи позовної заяви та просили її задовольнити.
Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання, в засідання не з`явився.
Суд, заслухавши пояснення позивачів, дослідивши надані докази, встановив наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_2 з`явилася стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» (ІНФОРМАЦІЯ_4) з відеоматеріалами з участю позивачів. З наданого позивачами скриншоту статті вбачається, що вона не має посилання на її автора. З її змісту можна зрозуміти, що в ній йдеться про конфлікт, який відбувався між відповідачем ОСОБА_3 та учбовим закладом, де він працював - Микола?ївським націона?льним агра?рним університе?том.
Стаття має такі вислови: «ІНФОРМАЦІЯ_5»; «ІНФОРМАЦІЯ_6». Зазначену інформацію позивачі вважають недостовірною та просять зобов`язати ОСОБА_3 її спростувати.
Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та Книга 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи, а саме стаття 297 ЦК України, в якій вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, і стаття 299 ЦК України, яка зазначає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.
Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, це передбачено ст. 297 ЦК України.
Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (ст. 277 ЦК України).
Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» також прямо передбачає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.
Як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз`яснено, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Так, з позовної заяви вбачається, що позивачі, просять встановити, що інформація поширена в статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (ІНФОРМАЦІЯ_4) на сайті інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_2 є недостовірною: «ІНФОРМАЦІЯ_5»; «ІНФОРМАЦІЯ_6» та зобов`язати спростувати вказану інформацію.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року).
Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).
Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб й лише в межах заявлених ним позовних вимог та на підставі доказів сторін й інших осіб які беруть учать у справі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.
З наданих суду документів не вбачається, у чому саме полягають порушення прав позивачів, позивачами не надано суду належних допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що їхні права та свободи названою публікацією взагалі будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не навели доказів у чому полягають порушення їх прав. Позивачі не довели, що та інформація, яку вони просять спростувати, стосується їх, що поширена інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності; що поширена інформація порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачі не надали суду достатніх доказів про порушення або оспорювання їх прав чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення прав позивачів тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.
Додатково суд зазначає що, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Щодо вимог про визнання дій ОСОБА_3 стосовно незаконного проведення відео зйомки позивачів без попередньої на їх згоди з подальшим поширенням цього відео в Інтернет ЗМІ протиправними та якими нібито завдано приниження честі, гідності та ділової репутації позивачів, суд зазначає таке.
Статтею 307 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.
Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.
Відповідна зйомка фізичної особи може проводитись лише за її згодою, якщо ця згода не презюмується.
За змістом статті 307 ЦК згода презюмується, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про вищу освіту», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, атестація - це встановлення відповідності засвоєних здобувачами вищої освіти рівня та обсягу знань, умінь, інших компетентностей вимогам стандартів вищої освіти.
Атестація здійснюється відкрито і гласно. Здобувачі вищої освіти та інші особи, присутні на атестації, у тому числі під час захисту дисертації, можуть вільно здійснювати аудіо- та/або відеофіксацію процесу атестації.
Згідно тлумачення із «Словника української мови» - залік це перевірка знань студентів і учнів вищих і спеціальних середніх навчальних закладів без оцінки в балах. Тобто це різновид атестації.
З наведеного слід зробити висновок, що залік носить публічний характер, проводився в публічному місці.
Позивачі не надали доказів того, що вони як особи, що були присутні при проведенні заліку, заперечували проти зйомки, тому суд не може погодитись з доводами позову щодо незаконного проведення відео зйомки відповідачем.
Разом з тим, враховуючи приписи статті 302 ЦК України суд погоджується з доводами позову щодо незаконного поширення відповідачем знятого відео в Інтернет ЗМІ.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 27 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
В п.5 постанови Пленуму ВСУ від N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
В п.15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернуто увагу на те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Позивачі не довели, що інформація, яка міститься у відео зйомці, поширеній на сайті інтернет-видання ІНФОРМАЦІЯ_2, є недостовірною та такою, що порочить їх честь, гідність та ділову репутацію.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 258, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовити.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , мешкає за адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя: Г.М. Лазарева