Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 408/1606/17

провадження № 61-26122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 травня 2017 року в складі судді

ОСОБА_3 та постанову Апеляційного суду Луганської області

від 12 березня 2018 року в складі колегії суддів: Луганської В. М.,

Коротенка Є. В., Яреська А. В., та касаційну скаргу ОСОБА_3 на окрему ухвалу Апеляційного суду Луганської області

від 12 березня 2018 року в складі колегії суддів: Луганської В. М.,

Коротенка Є. В., Яреська А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі -

ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредит на придбання житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 1 210 000 грн зі сплатою 15,2 % річних на строк

до 08 серпня 2023 року.

Кредитні зобов`язання були забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що між нею та банком укладено договір поруки від 09 жовтня 2007 року.

Оскільки позичальник порушив кредитні зобов`язання в частині своєчасної сплати основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, то відповідачу направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, проте вона залишена без задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 24 лютого 2017 року утворилася заборгованість

у розмірі 1 154 139,04 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 704 232,52 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом з 02 липня 2014 року до 23 лютого 2017 року - 291 800,08 грн, інфляційних втрат з липня 2014 року до січня 2017 року за прострочення сплати

кредиту - 57 685,59 грн, інфляційних втрат з липня 2014 року до січня

2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 80 454,71 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту

з 02 липня 2014 року до 23 лютого 2017 року - 8 337,67 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом

з 02 липня 2014 року до 23 лютого 2017 року - 11 628,47 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Ощадбанк» просило стягнути солідарно

з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором

у розмірі 1 154 139,04 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області

від 23 травня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 09 червня 2017 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит

від 09 жовтня 2007 року у розмірі 1 154 139,04 грн; витрати позивача, пов`язані із публікацією у пресі об`яви про виклик відповідача, - 420 грн; судовий збір - 17 312,09 грн, а всього - 1 171 871,13 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені вимоги банка до боржника про стягнення заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитом обґрунтовані. Також місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивачем щодо стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України.

Кредитор звернувся до поручителя поза межами шестимісячного строку

з моменту настання права вимоги, тому порука припинилася відповідно до норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 12 березня 2018 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 754,43 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачено не застосування та (або) заборону застосування у разі невиконання зобов`язань за кредитними договорами статті 625 ЦК України.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою

є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Короткий зміст окремої ухвали суду апеляційної інстанції

Окремою ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 12 березня

2018 року доведено до відома голови Біловодського районного суду Луганської області про встановлені порушення процесуального законодавства суддею ОСОБА_3 для прийняття відповідних заходів реагування з метою недопущення у подальшому суддями суду таких порушень норм ЦПК України.

Про вжиті заходи зобов`язано повідомити Апеляційний суд Луганської області не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Окрема ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції (суддя ОСОБА_3) у порушення вимог, встановлених частиною другою статті 230 ЦПК України (в редакції, чинні на час вирішення заяви про перегляд заочного рішення) розглянув заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення місцевого суду (яка надійшла 08 серпня 2017 року) лише 04 грудня 2017 року. Крім того, апеляційну скаргу разом з цивільною справою направлено до суду апеляційної інстанції лише 22 січня 2018 року за запитом Апеляційного суду Луганської області. Вказані порушення норм ЦПК України призводять до порушення строків розгляду заяв, скарг, що встановлені нормами ЦПК України та до порушення розумних строків розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 12 березня 2018 року

в частині задоволених позовних вимог до позичальника, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У решті заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 травня 2017 року та постанова Апеляційного суду Луганської області від 12 березня 2018 року не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) судом касаційної інстанції не переглядаються.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати окрему ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 березня 2018 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, відповідно до якого він отримав 1 210 000 грн зі сплатою 15,2 % річних на строк до 08 серпня 2023 року, сплачував чергові платежі до липня 2014 року.

Проте, позичальник проживав на території проведення антитерористичної операції (далі - АТО) та з 06 червня 2014 року до 29 грудня 2014 року перебував у полоні, тому з поважних причин не міг виконувати свої кредитні зобов`язання. Вказані обставини підтверджені доданими до матеріалів справи доказами, які суди залишили поза увагою.

Позивач внаслідок АТО змушений був переселитися зі свого будинку, який був придбаний за кредитні кошти та знаходиться на окупованій території, на територію підконтрольну Україні, тому не має можливості займатися підприємницькою діяльністю та сплачувати кредит.

До вищевказаних обставин позичальник належним чином виконував свої зобов`язання перед кредитором, тому у нього (боржника) відсутня вина

у несвоєчасній сплаті чергових платежів, отже до нього не може бути застосована відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена статтею 625 ЦК України.

При цьому у матеріалах справи відсутній оригінал кредитного договору,

а позичальник погоджується з фактом укладення кредитного договору та отримання кошів у кредит, проте заперечує умови договору у наданій банком редакції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що заяву про перегляд заочного рішення подано з порушенням строків, тому необхідно було спочатку вирішити питання щодо поновлення строку для звернення з цією заявою.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 проживає на тимчасово окупованій території, де державні органи тимчасово не здійснюють повноваження, зокрема не працює поштовий зв`язок, тому її було викликано через засоби масової інформації, що й обумовило довгий розгляд заяви ОСОБА_1 . Головуючий у суді першої інстанції виконував вимоги закону щодо належного повідомлення учасників справи про розгляд справи, тому були порушені строки розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Безпідставними є висновки апеляційного суду про невчасне надіслання суддею місцевого суду справи до суду вищої інстанції, оскільки направлення поштової кореспонденції, зокрема і надіслання справи, віднесено до повноважень канцелярії суду, а не судді.

Доводи інших учасників справи

ПАТ «Ощадбанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , зазначивши, що факт перебування останнього у полоні не позбавляє його можливості (необхідності) у подальшому виконувати кредитні зобов`язання, однак позичальник порушує умови кредитного договору. Банком правомірно нараховано інфляційні втрати і три проценти річних, оскільки таке нарахування цілком відповідає чинному законодавству та умовам кредитного договору. При цьому позичальник підтвердив факт укладення кредитного договору, тому зобов`язаний був виконувати його умови.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційних скарг, відзиву на касаційні скарги до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

22 червня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 09 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредит на придбання житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 1 210 000 грн зі сплатою 15,2 % річних на строк до 08 серпня 2023 року.

Кредитні зобов`язання були забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що між нею та ВАТ «Ощадбанк» укладено договір поруки від 09 жовтня 2007 року.

Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця, проводити погашення кредиту рівними частинами у розмірі 6 402,12 грн та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з листопада

2007 року.

Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в цілому, або

у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором.

Оскільки позичальник порушив кредитні зобов`язання у частині своєчасної сплати основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, то боржнику 08 червня 2016 року направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, проте вона залишена без задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 24 лютого 2017 року утворилася заборгованість, яка відповідно до наданого банком розрахунку становить 1 154 139,04 грн та складається із: заборгованості за кредитом - 704 232,52 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом з 02 липня 2014 року

до 23 лютого 2017 року - 291 800,08 грн, інфляційних втрат з липня

2014 року до січня 2017 року за прострочення сплати кредиту -

57 685,59 грн, інфляційних втрат з липня 2014 року до січня 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 80 454,71 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту з 02 липня

2014 року до 23 лютого 2017 року - 8 337,67 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 02 липня

2014 року до 23 лютого 2017 року - 11 628,47 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення в оскаржуваній частині не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд при вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 , та застосовані норми права

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти

(стаття 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період

з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Встановивши порушення ОСОБА_1 строків повернення кредиту та виникнення заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що банк використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право, звернувшись до суду з вказаним позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості, включаючи кредит та проценти за користування кредитними коштами. Також судами правильно зазначено про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не надав оригіналів кредитного договору та інших первинних документів не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи, судами були перевірені ці доводи та обґрунтовано відхилені.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин положення частини першої статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»

є безпідставними та зводяться до неправильного розуміння заявниками правової природи відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки в розумінні цивільного законодавства зазначені нарахування не

є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Разом з тим, кредитор помилково нарахував проценти за кредитним договором після зміни строку виконання основного зобов`язання.

При цьому, суди не зазначили детального розрахунку із зазначенням всіх складових заборгованості за кредитним договором, який відповідає умовам укладеного між сторонами правочину та вимог матеріального права.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно

з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як встановлено вище, банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту від 08 червня 2016 року.

Так, відповідно до вказаної вимоги ОСОБА_1 зобов`язаний повністю погасити заборгованість за кредитним договором, яка складається зі строкової основної суми боргу за кредитом, простроченої основної суми боргу за кредитом, прострочених процентів за користування кредитом.

Аналогічна за змістом вимога була направлена і поручителю -

ОСОБА_2 .

Отже, відсутні правові підстави для стягнення процентів відповідно до умов договору після пред`явлення вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором (зміни строку виконання основного зобов`язання).

Отже, вимоги про стягнення процентів після зміни строку виконання основного зобов`язання задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, також не підлягають задоволенню позовні вимоги банка про стягнення з позичальника інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом після зміни строку виконання основного зобов`язання, а також нараховані на вказаний період три проценти річних.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення

з позичальника процентів за кредитним договором, інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, а також трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом.

Як вбачається з наданого банком розрахунку, заборгованість позичальника зі сплати процентів за користування кредитом до змінити строку виконання основного зобов`язання становить 214 255,13 грн, інфляційні втрати за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 75 529,64 грн, три відсотки річних - 10 866,88 грн.

Вказаний розрахунок зроблено відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, що міститься у матеріалах справи.

Отже, кредитор має право стягнути на свою користь заборгованість за договором про іпотечний кредит від 09 жовтня 2007 року у розмірі 1 070 907,43 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 704 232,52 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування

кредитом - 214 255,13 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту - 57 685,59 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 75 529,64 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту - 8 337,67 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 10 866,88 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд при вирішення касаційної скарги ОСОБА_3 , та застосовані норми права

Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Постановляючи окрему ухвалу відносно судді ОСОБА_3, апеляційний суд виходив з того, що заява про перегляд заочного рішення розглянута

з порушенням процесуальних строків, а справа до апеляційного суду не направлена вчасно, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про невиправдане порушення судом норм процесуального права, якими передбачені строки розгляду справи.

Однак, апеляційний суд не звернув увагу, що тривале перебування зазначеної справи у суді першої інстанції відбулося з об`єктивних та поважних причин, зокрема місцевим судом дотримано визначений процесуальним законом порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Так, ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» знято з апеляційного провадження справу повернуто до місцевого суду для розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

08 серпня 2017 року до Біловодського районного суду Луганської області надійшла справа, яка у подальшому була передана головуючому судді для розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Біловодський районний суд Луганської області 10 серпня 2017 року надіслав замовлення на публікацію оголошення в газеті «Вісті Луганщини» - повідомлення ОСОБА_2 про розгляд питання про поновлення строку для подання заяви про скасування заочного рішення, призначеного на 05 вересня 2017 року. Також судом надіслано учасникам процесу судові повістки рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки у судове засідання, призначене на 05 вересня 2017 року, з`явився лише представник позивача, розгляд справи (питання про поновлення строку для подання заяви про скасування заочного рішення) було відкладено на 02 жовтня 2017 року.

ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 звернулися до суду із заявами про розгляд питання про поновлення строку для подання заяви про скасування заочного рішення за їхньої відсутності.

Місцевим судом 11 вересня 2017 року надіслано замовлення на публікацію оголошення в газеті «Вісті Луганщини» - повідомлення ОСОБА_2 про розгляд питання про поновлення строку для подання заяви про скасування заочного рішення, призначеного на 02 жовтня 2017 року.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 02 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення та поновлено строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення.

У подальшому судом направлено учасникам процесу повідомлення про виклик у судове засідання на 17 жовтня 2017 року та оголошення у газету «Вісті Луганщини» про виклик ОСОБА_2 у судове засідання на зазначену дату.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній основній відпустці судове засідання відкладено на 04 грудня 2017 року, про що повідомлено учасників справи.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 04 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 23 травня 2017 року залишено без задоволення.

Супровідним листом від 18 січня 2018 року справу направлено до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що тривале перебування зазначеної справи у суді першої інстанції відбулося не у зв`язку з неналежною організацією роботи чи бездіяльністю судді ОСОБА_3,

а відтак не вбачає достатніх правових підстав для постановлення щодо нього окремої ухвали.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 підлягають зміні.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Верховний Суд також вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для постановлення окремої ухвали щодо неналежної організації роботи судді ОСОБА_3, а тому вона підлягає скасуванню.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції змінено заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 , то вказані судові рішення необхідно змінити в частині розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» з 17 312,09 грн до 8 155,21 грн, а також витрати позивача, пов`язані із публікацією у пресі об`яви про виклик відповідача, з 420 грн до 389,71 грн.

Касаційну скаргу позичальника задоволено частково, тому

з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути

1 267,66 грн судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» необхідно стягнути 7 277,26 грн судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області

від 23 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Луганської області

від 12 березня 2018 року змінити в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про іпотечний від 09 жовтня 2007 року та розподілу судових витрат.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 09 жовтня 2007 року станом на 24 лютого 2017 року з 1 154 139,04 грн до 1 070 907,43 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 704 232,52 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом - 214 255,13 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту - 57 685,59 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 75 529,64 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту - 8 337,67 грн, трьох процентів річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 10 866,88 грн.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит

від 09 жовтня 2007 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 7 277,26 грн судових витрат.

Окрему ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 березня

2018 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська