єдиний унікальний номер справи 423/1827/20
номер провадження 2/423/498/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 року Попаснянський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Архипенко А.В.

за участю секретаря судового засідання Іваненко С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановив:

В поданому позові позивач зазначив, що він являється власником квартири за АДРЕСА_1 .

Попередніми власниками квартири були відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які під час укладання угоди купівлі-продажу квартири, зобов`язалися, що вони обов`язково знімуться з реєстрації у цієї квартири.

Але відразу ж після укладання договору купів-продажу квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали та у продовж тривалого часу так ніяких дій по зняттю з реєстрації він не здійснили.

Позивач сам проживає у квартирі, та сам її утримує, але крім нього у данній квартирі також залишаються зареєстрованими колишні власники - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому якої бо то участі в утриманні квартири не приймають. В квартирі немає жодної речі відповідачів.

На теперішній час позивач має намір звернутися за державною допомогою на покриття комунальних витрат, але відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишаючись зареєстрованими у квартирі позивача ОСОБА_1 у цьому йому перешкоджають. Тобто створюють йому перешкоди у праві користування власністю.

За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом.

За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв`язку з тим, що відповідачі тривалий час, більше 3-х років не проживають по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов`язків по оплаті комунальних послуг не несуть.

До початку розгляду справи позивач надав заяву та просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до початку судового засідання через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не являється членом сім"ї позивача.

Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням.

Згідно ст.81ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідност.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ст.71 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При цьому, згідно ст.405 ЦК України - член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На підставі ст.72 Житловго Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

До цього ж , суд, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України , вважає необхідним застосовати при розгляді даної справи положення п.34 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації

Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Враховуючи зазначені вище правові положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю , а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками.

Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

А так, враховуючи що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та членами сім"ї колишнього власника житла - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють правовідносини між власником житла та попереднім власником , які викладені вище.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї.

Із наданих письмових доказів судом встановлено.

Позивач дійсно є власником квартири за АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договіру купівлі-продажу квартири (а.с.4), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5).

Відповідно до запису будинкової книги за адресою: АДРЕСА_3 , окрім позивача, у квартирі зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-10).

Також судом встановлено, що відповідачі не мешкають за місцем своєї реєстрації з 2014 року тобто майже шість років, спільного майна вони з позивачем не мають і спільного господарства не ведуть, що підтверджується відповідними доказами Актом, який був складений депутатом Попаснянської міськох ради у присутності сусідів позивача гр.. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.17).

Тобто судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , не є членами сім`ї позивача.

Враховуючи вищевикладене, законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом колишнього власника та членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє його право на користування цим житлом.

Оскільки, відповідачі за місцем реєстрації не проживають, право власності на квартиру у колишніх власників припинено, тому припинення права власності на квартиру колишніх власників припиняє і їх право на користування цим житлом, а також припиняє і право на користування цим житлом членів сім`ї колишнього власника.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. А також у справі №452/1251/17 від 22.03.2018 року.

Враховуючи встановлене у суді суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , втратили право користування належним позивачу квартирою.

При цьому судом враховується, що ухилення відповідачів від добровільного зняття з реєстраційного обліку дійсно негативно впливає на матеріальний стан позивача, який змушений нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг.

Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що підстав, передбачених ст..78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у данному судовому розгляді - судом не встановлено, так як позивачем доведено, що відповідачі тривалий час не виконують свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутні у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин.

При цьому також суд враховує той факт, що відповідачі визнала даний позов, в добровільному порядку та надали суду відповідну заяву.

Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , не мешкають в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинні бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності їх понад встановлені строки без поважних причин.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.71,72, 78, 150 ЖК України, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст.ст.ст.10, 12, 13, 76, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.В.Архипенко