Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 761/17815/18-ц

провадження № 61-21117св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи: первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Управління праці

та соціального захисту населення Шевченківської державної адміністрації

у м. Києві, Державна служба України з питань праці, Головне управління Держпраці у Київській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у складі судді Піхур О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В.,

Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

(далі - ДП «АМПУ»), треті особи: первинна профспілкова організація працівників ДП «АМПУ», Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської державної адміністрації у м. Києві, Державна служба України з питань праці, Головне управління Держпраці у Київській області, про визнання недійсним та незаконним пункт Положення про порядок винагороди та виплати працівника апарату управління ДП «АМПУ», визнання дій незаконними та зобов`язання сплатити кошти.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 серпня 2013 року вона працювала

на посаді провідного юрисконсульта юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ». Наказом від 23 лютого 2018 року № 87-к 03 березня 2018 року

її було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Зазначала, що 05 квітня 2018 року працівникам ДП «АМПУ» було виплачено одноразову винагороду за підсумками роботи за 2017 рік на підставі Положення про порядок винагороди та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи

за рік, проте їй вказану винагороду не було виплачено.

Вважала, що мала право на вказану винагороду, оскільки працювала протягом 2017 року у відповідача і була звільнена у березні 2018 року

за угодою сторін.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними та недійсними: рішення спільної робочої комісії зі сторін адміністрації та профспілки апарату управління ДП «АМПУ»

з питань здійснення контролю за виконанням умов та норм колективного договору від 03 квітня 2018 року (протокол № 5); підпункт 2 пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 08 червня 2017 року № 608-к «Про преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за підсумками роботи за 1 квартал

2017 року; підпункт 2 пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 21 серпня 2017 року

№ 912-к «Про преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ»

за підсумками роботи за 2 квартал 2017 року; визнати незаконними дії

ДП «АМПУ» щодо: не включення її до списку працівників апарату управління ДП «АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи у 2017 році згідно Положення про нарахування та виплати працівникам апарату управління

ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік (додаток

№ 11 до колективного договору), затверджений протоколом № 5 засідання спільної робочої комісії зі сторін адміністрації та профспілки апарату управління ДП «АМПУ» з питань здійснення контролю за виконанням умов

та норм колективного договору від 03 квітня 2018 року та невиплати

їй одноразової допомоги за підсумками роботи за 2017 рік та квартальних премій за 2017 рік у розмірі не менше 50 % у розмірі не менше 50 %; зобов`язати ДП «АМПУ» здійснити розрахунок та виплатити їй одноразової винагороди за підсумками роботи за 2017 рік; зобов`язати ДП «АМПУ» здійснити розрахунок та виплатити їй квартальні премії за 2017 рік, які мали б бути їй виплачені у розмірі не менше ніж 50 %; зобов`язати ДП «АМПУ» виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплат по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги щодо визнання незаконними дій відповідача про невиплату квартальних премій

за 2017 рік у розмірі не менше 50 % та про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачці квартальних премій за 2017 рік, яка мала

би бути не менше 50 % не підлягають задоволенню, оскільки позивачці нараховувалися премії за підсумками роботи за 1, 2 квартали відповідно

до наказів відповідача за підсумками роботи за 1, 2 квартали 2017 року відповідно до наказів ДП «АМПУ» «Про преміювання працівників апарату управління «АМПУ» за підсумками роботи за 1 квартал 2017 року»

від 08 червня 2017 року № 608-к, «Про преміювання працівників апарату управління «АМПУ» за підсумками роботи за 2 квартал 2017 року»

від 21 серпня 2017 року № 912-к та положень колективного договору.

При цьому відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними дій ДП «АМПУ» про: не включення позивачки до списку працівників апарату управління ДП «АМПУ» на виплату винагороди

за підсумками роботи у 2017 році згідно Положення про порядок нарахування та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік (додаток № 11 до колективного договору), затверджений протоколом № 5 засідання спільної робочої комісії зі сторін адміністрації та профспілки апарату управління ДП «АМПУ» з питань здійснення контролю за виконанням умов та норм колективного договору

від 03 квітня 2018 року та невиплати їй одноразової винагороди

за підсумками роботи за 2017 рік, суд першої інстанції виходив із того,

що пункт 3 Положення про порядок нарахування та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік (у редакції змін до колективного договору від 21 грудня

2017 року), встановлює, що винагорода за рік за підсумками роботи

за рік нараховується постійним штатним працівникам управління,

а позивачка не була постійним працівником.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо виплати позивачці середнього заробітку за час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку

та відшкодування їй моральної шкоди, суд першої інстанції, ураховуючи вимоги статей 116-117, 237-1 КЗпП України та статті 2 Закону України «Про оплату праці», виходив із відсутності правових підстав для задоволення цих вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дії

ДП «АМПУ» щодо не включення до списку працівників апарату управління

ДП «АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи у 2017 році, стягнення одноразової винагороди за підсумками роботи за 2017 рік

та моральної шкоди скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення.

Визнано незаконними дії ДП «АМПУ» щодо не включення ОСОБА_1 до списку працівників апарату управління ДП «АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи у 2017 році згідно положення про порядок нарахування та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік, затверджений протоколом № 5 засідання спільної робочої комісії зі сторін адміністрації та профспілки апарату Управління ДП «АМПУ» з питань здійснення контролю

за виконанням умов норм колективного договору від 03 квітня 2018 року.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 одноразову винагороду за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 33 000,00 грн (після відрахування з усієї суми всіх обов`язкових податків) шляхом перерахування коштів

на картковий рахунок ОСОБА_1 у Укрексімбанку НОМЕР_1.

Стягнуто із ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання незаконними дій відповідача про невиплату квартальних премій за 2017 рік у розмірі не менше 50 % та про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачці квартальних премій за 2017 рік, яка мала

би бути не менше 50 % не підлягають задоволенню, оскільки позивачці нараховувалися премії за підсумками роботи за 1, 2 квартали відповідно

до наказів відповідача за підсумками роботи за 1, 2 квартали 2017 року відповідно до наказів ДП «АМПУ» «Про преміювання працівників апарату управління «АМПУ» за підсумками роботи за 1 квартал 2017 року»

від 08 червня 2017 року № 608-к, «Про преміювання працівників апарату управління «АМПУ» за підсумками роботи за 2 квартал 2017 року»

від 21 серпня 2017 року № 912-к та положень колективного договору.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними дії ДП «АМПУ» про не включення

до списку працівників апарату управління ДП «АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи у 2017 році, стягнення одноразової винагороди

за підсумками роботи за 2017 рік та моральної шкоди та вважав, що є правові підстави для задоволення цих вимог, оскільки позивачка була штатним працівником, що давало їй право на отримання винагороди за 2017 рік, а тому дії відповідача щодо не включення її до списку працівників апарату управління ДП АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи

у 2017 році є дискримінаційними щодо неї.

Також суд апеляційної інстанції вважав, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання незаконними дій

та стягнення суми коштів, а має самостійне юридичне значення, а тому

з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 2 000,00 грн

на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції у частині вимог щодо визнання незаконними дії ДП «АМПУ» про не включення до списку працівників апарату управління ДП «АМПУ» на виплату винагороди за підсумками роботи

у 2017 році та стягнення одноразової винагороди за підсумками роботи

за 2017 рік до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Шевченківського районного суду м. Києва.

У січні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

Вважала, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували правові норми, що встановлюють право на оплату праці, а також регулюють правовідносини між нею як працівником та відповідачем як роботодавцем щодо встановлення розміру, порядку нарахування премій, зокрема

статей 97, 116-117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»

та колективного договору.

Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, як вона вважала, не врахував засад розумності та справедливості.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ДП «АМПУ»

на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими.

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив первинної профспілкової організації працівників ДП «АМПУ» на касаційну скаргу

у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є незаконними

та необґрунтованими, а тому первинної профспілкової організації працівників ДП «АМПУ» підтримує касаційну скаргу ОСОБА_1

у повному обсязі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 27 серпня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді провідного юрисконсульта сектору правової роботи юридичного відділу, юридичної служби ДП «АМПУ» на підставі наказу від 23 серпня 2013 року № 119-к

(а. с. 212 т. 1).

03 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади

за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті36 КЗпП України (а. с. 10 т. 1).

Право працівників на отримання виплат у вигляді винагороди за рік, умови та розмір її виплати встановлено колективним договором, а саме: додатком 11 до нього, яким затверджене Положенням про порядок нарахування

та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за рік (далі - Положення про винагороду) (а. с. 33-35 т. 1).

Згідно із пунктом 3 Положення про винагороду за рік така винагорода нараховується постійним штатним працівникам, які відпрацювали

у ДП «АМПУ» не менше як один календарний рік.

Відповідно до пункту 11 Положення про винагороду, що є додатком 11

до колективного договору апарату управління ДП «АМПУ»

на 2016-2018 роки, винагорода визначається та виплачується на підставі наказу ДП «АМПУ».

Протоколом від 03 квітня 2018 року № 5 засідання спільної робочої комісії

зі сторін адміністрації та профспілки апарату управління ДП «АМПУ»

з питань здійснення контролю за виконанням умов та норм колективного договору вирішено звернутись до виконуючого обов`язки голови

ДП «АМПУ» Вецкаганса Р. із пропозицією щодо розподілу нарахування одноразової винагороди за підсумками роботи за 2017 рік постійними штатними працівниками апарату управління ДП «АМПУ», які знаходяться

у трудових відносинах з ДП «АМПУ», крім працівників звільнених протягом 2017 року із будь-яких причин та працюючих за строковим трудовим договором станом на дату складання наказу (а. с. 235-238, т. 1).

Наказом від 29 березня 2018 року № 143-к ДП «АМПУ», відділу кадрів

та централізованій бухгалтерії наказано забезпечити розподіл

та нарахування працівникам апарату управління ДП «АМПУ» одноразової винагороди за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі, визначеному пунктом 2 Положенням про порядок нарахування та виплати працівникам апарату управління ДП «АМПУ», але не більше запланованого у фінансовому плані

ДП «АМПУ» на 2018 рік (а. с. 227 т. 1).

Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 8 червня 2017 року № 608-к наказано преміювати за підсумками роботи за 1 квартал 2017 року встановити відсоток преміювання працівників апарату ДП «АМПУ» працюючих станом

на 01 червня 2017 року таким чином, зокрема: всім працівникам апарату управління ДП «АМПУ» згідно із положенням про преміювання (виключивши із розрахунку доплату за виконання обов`язків тимчасового відсутнього працівника у тому числі з виплатою різниці між посадовими окладами

на період заміщення) - у розмірі 10 % (а. с. 236-237 т. 1).

Наказом від 21 серпня 2017 року № 912-к за підсумками роботи за 2 квартал 2017 року встановлено відсоток преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» працюючих станом на 01 серпня 2017 року таким чином, зокрема: всім працівникам апарату управління ДП «АМПУ» згідно

із положенням про преміювання (виключивши із розрахунку доплату

за виконання обов`язків тимчасового відсутнього працівника в тому числі

з виплатою різниці між посадовими окладами на період заміщення) -

у розмірі 25 % (а. с. 236-237 т. 1).

Пунктом 3.3.5 колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» передбачено, що адміністрація зобов`язується проводити виплати, передбачені підпунктами 3.3.1-3.3.4 договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України (а. с. 121-140 т. 1).

У пункті 3 Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць

та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Додаток 9

до колективного договору) визначено, що розмір премії працівників визначається виходячи із фінансового стану підприємства відповідно

до пункту 4 цього положення та встановлюється наказом ДП «АМПУ»

(а. с. 168-171 т. 1).

За 3 та 4 квартали 2017 року накази про преміювання не видавались

та премія за підсумками роботи за 3 та 4 квартали 2017 року працівникам апарату управління не нараховувалася.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня

2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача про невиплату квартальних премій за 2017 рік у розмірі не менше 50 % та про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачці квартальних премій за 2017 рік, яка мала бути не менше 50 %

Відповідно до частин першої та другої статті 94 КЗпП України заробітна

плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці

та господарської діяльності підприємства, установи, організації

і максимальним розміром не обмежується.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина перша статті 21 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати.

Зокрема, до структури заробітної плати можуть входити: додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи

та винахідливість і за особливі умови праці (включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (виплати у формі винагород

за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами

і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові

і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства

або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).

Статтею 9-1 КЗпП України передбачено, що підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Підприємство може матеріально заохочувати працівників медичних, дитячих, культурно-освітніх, учбових і спортивних закладів, організацій громадського харчування і організацій, що обслуговують трудовий колектив і не входять до його складу.

Отже, ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що розмір належних позивачці щомісячних премій та одноразової винагороди за рік нарахований відповідно до положень колективного договору, з урахуванням фінансових можливостей та фінансово-економічних показників господарської діяльності ДП «АМПУ», дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання незаконними дій відповідача про невиплату квартальних премій за 2017 рік у розмірі не менше 50 % та про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачці квартальних премій за 2017 рік, яка мала бути не менше 50 %.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду

від 16 травня 2019 року у справі № 522/145/17 (провадження

№ 61-37183св18) та від 21 січня 2020 року у справі № 520/7043/17 (провадження № 61-47105св18).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником

або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією України та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»

від 31 березня 1995 року № 4 (із відповідними змінами) роз`яснено,

що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт

у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає

від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до вимог

статті 237-1 КЗпП України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачці, ураховуючи ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивачки, визначивши розмір грошової компенсації

з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується

із характером моральних страждань позивачки.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність

та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,

що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачці середній заробіток за час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачці середній заробіток за час затримки виплати коштів

по день фактичного розрахунку суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для задоволення цих вимог.

Проте з таким висновком суду Верховний Суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові

за виконану роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення

не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган

в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити

не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП Українипередбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум

у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про

їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника в зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП Українимеханізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах

і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність

та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись

до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає

частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником

за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд доходить висновку, що, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд

за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого в постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно

до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Із матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок із заробітної плати відповідачем з позивачем при звільненні не було проведено, а залишок невиплаченої заборгованості у розмірі 33 000,00 грн стягнуто судовим рішенням, ухваленим у цій справі.

У зв`язку із чим Верховний Суд вважає наявними правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду.

При цьому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку у розмірі 853 881,57 грн зі встановленим розміром заборгованості - 33 000,00 грн, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути зменшений до 35 000,00 грн.

Вказаний розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат буде справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та буде відповідати наведеним вище критеріям.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги ОСОБА_1 у частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити їй середній заробіток за час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку обґрунтованими та достатніми для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у цій частині позовних вимог.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення

у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково

і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення

є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо

це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої

й апеляційної інстанцій підлягають в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачці середній заробіток за час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачці середній заробіток за час затримки виплати коштів

по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню частково, то розмір, сплаченого нею судового збору за цю вимогу при звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій підлягає стягненню з відповідача

на її користь пропорційно задоволеним вимогам.

Отже, з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 43,35 грн

(4,1 % пропорційність задоволених вимог) та за подання касаційної скарги - 700,18 грн (4,1 % пропорційність задоволених вимог).

Керуючись статтями 141, 260, 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської державної адміністрації в м. Києві, Державна служба України з питань праці, Головне управління Держпраці

у Київській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської державної адміністрації в м. Києві, Державна служба України з питань праці, Головне управління Держпраці

у Київській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток

за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду у розмірі 35 000,00 (тридцяти п`яти тисяч) грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року

у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у іншій частині залишити без змін.

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 43,35 грн та касаційної скарги -

700,18 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович