ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 464/6370/17

провадження № 61-44634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Горбань О. Ю., та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бадер Україна» (далі - ТОВ «Бадер Україна») про звільнення з роботи, стягнення майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з березня 2016 року займає посаду начальника юридичного відділу у ТОВ «Бадер Україна».

Вказав, що ТОВ «Бадер Україна» допускав систематичні порушення трудового законодавства, які, зокрема, полягали у недопуску його на робоче місце; наданні окремого охоронця, який супроводжував його на підприємстві; визначення тимчасового робочого місця у їдальні підприємства; невчасній виплаті коштів за вимушений прогул.

21 грудня 2016 року засобами поштового зв`язку позивач направив на адресу товариства заяву про звільнення з роботи у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, яка отримана ТОВ «Бадер Україна» 28 грудня 2016 року і залишена роботодавцем без реагування.

27 червня 2017 року ОСОБА_1 стало відомо про необхідність виходу на роботу для виконання його посадових обов`язків.

У зв`язку з протиправними діями ТОВ «Бадер Україна» позивач позбавлений можливості реалізувати своє конституційне право на працю та влаштуватися на іншу роботу, отримувати заробітну плату, тому ОСОБА_1 змушений користуватися кредитними коштами банківських установ.

Також позов обґрунтований завданням позивачу нервового та фізичного стресу, що призвело до ускладнення перебігу загального захворювання і встановлення групи інвалідності. Вважав, що ТОВ «Бадер Україна» завдало суттєвої шкоди його діловій репутації.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ТОВ «Бадер Україна» звільнити його з посади начальника юридичного відділу на підставі частини третьої статті 38 Кодекс законів про працю (далі - КЗпП) України згідно з поданою заявою; стягнути з ТОВ «Бадер Україна» на його користь 57 628 грн у відшкодування майнової шкоди, 300 000 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати у розмірі 35 780 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Бадер Україна» не допущено порушення трудового законодавства, у зв`язку із чим звільнення позивача із займаної посади за частиною третьою статті 38 КЗпП України є неможливим. Також суд першої інстанції зазначив, що вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався тим, що такі вимоги є похідними.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року - без змін.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норми процесуального права.

Додатковою постановою апеляційного суду Львівської області від 5 листопада 2018 року заяву ТОВ «Бадер Україна» про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8 670 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу або взагалі змінювати статтю 38 КЗпП України.

Крім того вказав, що підставою для застосування частини третьої статті 38 КЗпП України є факт порушення трудового законодавства, а не істотність такого порушення.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2018 року ТОВ «Бадер Україна» подало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів. Вказало, що судами першої та апеляційної інстанцій надано належну оцінку доказам. Зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 1 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 9 березня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ТОВ «Бадер Україна» на посаду начальника юридичного відділу.

12 жовтня 2016 року, 9 листопада 2016 року, 14 листопада 2016 року, 15 листопада 2016 року, 16 листопада 2016 року, 17 листопада 2016 року, 18 листопада 2016 року, 24 листопада 2016 року, 25 листопада 2016 року, 28 листопада 2016 року, 30 листопада 2016 року, 2 грудня 2016 року та 8 грудня 2016 року ТОВ «Бадер Україна» надсилало листи на адресу ОСОБА_1 , у яких просило його прибути на підприємство і приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

24 листопада 2016 року і 25 листопада 2016 року ТОВ «Бадер Україна» складено акти «Про відсутність на роботі», зі змісту яких суди установили, що ОСОБА_1 у вказані дати відсутній на роботі з невідомих причин та без попередження директора.

21 грудня 2016 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до ТОВ «Бадер Україна» із заявою, в якій просив звільнити його 21 грудня 2016 року із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням керівництвом ТОВ «Бадер Україна» законодавства про працю, а саме незаконним недопуском його до роботи відповідно до наказу ТОВ «Бадер Україна» від 19 липня 2016 року № 67/1; невчасною виплатою допомоги у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності; незабезпеченням належними умовами праці для виконання посадових обов`язків.

Зазначену заяву ТОВ «Бадер Україна» отримало 28 грудня 2016 року.

23 грудня 2016 року Головне управління Держпраці у Львівській області направило ОСОБА_1 лист № 3265/4/15-04, у якому вказало, що твердження, наведені у його скаргах щодо порушення вимог пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України, не підтвердились.

28 грудня 2016 року ТОВ «Бадер Україна» надіслало лист на адресу ОСОБА_1 , у якому просило його прибути на підприємство і приступити до виконання своїх посадових обов`язків.

21 липня 2017 року ТОВ «Бадер Україна» надіслало на адресу ОСОБА_1 лист № 32, в якому вказано про неможливість звільнити його згідно поданої ним заяви від 21 грудня 2016 року та повідомлено про необхідність невідкладно приступити до виконання своїх трудових обов`язків або у встановленому порядку подати нову заяву про звільнення.

Судами також установлено, що з 21 грудня 2016 року до 9 січня 2018 року ОСОБА_1 продовжував рахуватися на посаді начальника юридичного відділу, де перебуває його трудова книжка, до 9 січня 2018 року не звільнений, не скорочений, не переведений на іншу посаду, заробіток не зменшений.

Наказом ТОВ «Бадер Україна» від 10 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин).

Невиконання ТОВ «Бадер Україна» законодавства про працю, яке полягало у недопуску ОСОБА_1 до роботи, установлено постановою Городоцького районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2017 року вказана постанова Городоцького районного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року скасована, провадження у справі закрито.

Апеляційний суд Львівської області у постанові від 22 грудня 2017 року встановив, що викладені в протоколі № 13-12-138/0615 твердження ОСОБА_1 не відповідають дійсності, тому дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_2 - директора ТОВ «Бадер Україна» ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Невиконання ТОВ «Бадер Україна» законодавства про працю також установлено постановою Городоцького районного суду Львівської області від 23 березня 2017 року, яка скасована постановою апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2017 року, провадження у справі закрито.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ`встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України у цій же редакції Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган не виконував законодавство про працю, тому правильними є висновки судів про необґрунтованість позовних вимог щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що підставою для застосування частини третьої статті 38 КЗпП України є факт порушення трудового законодавства, а не істотність такого порушення, як такі, що не впливають на законність судових рішень, оскільки факту порушення законодавства судами попередніх інстанцій взагалі не установлено.

Твердження ОСОБА_1 про те, що роботодавець не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору правильні, але відхиляються касаційним судом, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, 24 листопада 2016 року і 25 листопада 2016 року ТОВ «Бадер Україна» складено акти «Про відсутність на роботі», за змістом яких ОСОБА_1 у вказані дати відсутній на роботі з невідомих причин та без попередження директора.

Крім того, судами установлено, що наказ ТОВ «Бадер Україна» про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України від 10 січня 2018 року, оскаржується ним у судовому порядку.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із прогулами, а не за результатами розгляду поданої ним заяви від 21 грудня 2016 року.

Інші доводи касаційної скарги на законність судового рішення суду апеляційної інстанції не впливають.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов