печерський районний суд міста києва
Справа № 6-1462/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2020 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві заяву Кредитної спілки «Центр фінансової послуги» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для його пред`явлення до виконання у справі № 6-1462/11, виданим Печерським районним судом м. Києва 04 листопада 2011 року за рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 18 березня 2011 року у справі № 68/11 за позовом Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана заява стягувача, в обґрунтування якої зазначено, що на виконанні у Фастівському міськрайонному відділі ДВС Центрального міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 , про хід якого стягувач не повідомлявся, процесуальних рішень державного виконавця не отримував, на скаргу щодо бездіяльності під час виконавчого провадження отримано повідомлення, що матеріали виконавчого провадження знищено, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а виконавчий лист № 6-1462/11, виданий 04 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника суми коштів у розмірі 9 523, 03 грн повторно на виконання не надходив та не перебуває. Також з`ясовано заявником, що 27 квітня 2016 року було винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року, копію якої разом із виконавчим документом було передано для відправки до канцелярії відділу, проте стягувач не отримав документів /а. с. 24/.

05 червня 2020 року на запит суду від 26 травня 2020 року архівом суду надано матеріали справи № 6-1462/11.

Заява (подання) розглядається судом в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, при цьому їх неявка не є перешкодою для вирішення питання.

Учасники розгляду у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Суд, вивчивши подану заяву та додатки до неї, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

На підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2011 року у справі № 6-1462/11 за заявою Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» 10 листопада 2011 року видано виконавчий лист, для примусового виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 18 березня 2011 року у справі за позовом Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_1 про стягнення на користь заявника суми коштів у розмірі 9 523, 03 грн /а. с. 17, 19, 21, 26/.

24 лютого 2015 року вказаний виконавчий документ направлено засобами поштового зв`язку до Фастівського міськрайонного відділу управління юстиції у Київській області (на сьогодні Фастівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 27 квітня 2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження 46834214 /а. с. 27, 28, 29/.

Заявник стверджує, що у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови про відкриття провадження стягувачу не направлялася, тому він був змушений звернуся із заявою про хід виконання за вих. № 3179/15 від 10 серпня 2015 року та повторно за вих. № 1899/17 від 09 жовтня 2017 року, відповіді на які також не було отримано /а. с. 30, 31/.

У зв`язку з відсутністю будь-яких повідомлень з відділу ДВС заявник 16 грудня 2019 на адресу Департаменту державної виконавчої служби звернувся із скаргою за вих. № 3096/19 /а. с. 32/.

На вказану скаргу стягувача 24 січня 2020 року надано відповідь Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно з якою у зв`язку із відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення боргу, 27 квітня 2015 року державним виконавцем на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону, чинного на момент прийняття рішення) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, повторно на примусове виконання відділу не надходив та не перебуває, відомості про оскарження вищезазначеної постанови відсутні /а. с. 33-34/.

Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, у редакції чинній станом 10 листопада 2011 року (дата отримання представником стягувача виконавчого документа у суді), у статті 12 частині першій пункті 2, передбачено строки в один рік, якщо інше не передбачено законом, протягом якого виконавчий документ, окрім посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, міг бути пред`явлений до виконання.

Вказаний у пункті 2 частини першої статті 12 Закону України строк встановлюються для виконання судових рішень, які підлягають виконанню негайно, - з наступного дня після його постановлення (пункт 1 частини другої вказаної статті Закону).

Таким чином, строк пред`явлення виконавчого листа, виданого у справі № 6-1462/11, до виконання встановлено законом в один рік, як і вказано у ньому /а. с. 26/.

Разом з тим, виконавчий лист у справі направлено до виконання 24 лютого 2015 року, 27 квітня 2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження 46834214 і також 27 квітня 2015 року винесено постанову про повернення його стягувачу на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону, чинного на момент прийняття рішення).

Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV втратив чинність з 05 жовтня 2016 року на підставі Закону України від 05 січня 2017 року № 1404-VIII.

За частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною другою вказаної статті, строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

У відповідності до пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

У разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, як передбачено пунктом 17.4 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа закінчився, у зв`язку із чим, заявник просить суд його поновити, посилаючись на втрату оригіналу документа при обставинах, які виникли не з вини заявника.

Відповідно до положень статті 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, з точки зору його практичного забезпечення: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства («Golder проти Сполученого Королівства», «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року). Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Відповідно до судової практики Європейського суду, судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovak, №2132/02 від 13 червня 2006 року, «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року).

Листом Верховного Суду України від 25 січня 2006 року № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

На переконання суду, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.

На підтвердження втрати виконавчого листа разом із заявою про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення строку на його пред`явлення до виконання, надано заяву від 10 серпня 2015 року, від 09 жовтня 2017 року до Фастівського міськрайонного управління юстиції, скаргу від 16 грудня 2019 року, адресовану до Департаменту ДВС МЮУ, з приводу стану виконання виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 , документ від 22 січня 2020 року, складений Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби ЦМУ МЮ (м. Київ), про те, що виконавчий лист № 6-1462/11 вважається втраченим при передачі виконавчого документу до канцелярії, довідку від 12 березня 2020 року № 790/20 КС «Центр фінансових послуг» про те, що на виконанні в органах виконавчої служби не перебуває та не є виконаним добровільно, акт перевірки журналів вхідної кореспонденції за період з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2020 року, згідно з яким КС «Центр фінансових послуг» встановлено, що відповідний запис про реєстрацію вхідної кореспонденції у журналах за вказаний період відсутній.

Таким чином з наданих суду письмових доказів встановлено, що станом виконання виконавчого провадження, розпочатого за виконавчим листом, котрий було направлено 24 лютого 2015 року, стягувач цікавився 10 серпня 2015 року і 09 жовтня 2017 року до Фастівського міськрайонного управління юстиції, 16 грудня 2019 року - до Департаменту ДВС МЮУ.

Разом з тим, незважаючи на те, що Відділ виконавчої служби у порушення вимог Закону не направляв процесуальні рішення, як вказано у заяві, не вбачається, що така бездіяльність була ним оскаржена у передбаченому процесуальним законом порядку.

Окрім того, документ від 22 січня 2020 року, згідно з яким комісія Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби вважає втраченим виконавчий документ № 6-1462/11, не містить його назви та вказівки на нормативно-правові акти, якими передбачено складення такого документу у поданій формі та викладеному змісті.

Також суд критично оцінює як доказ довідку № 790/20 від 12 березня 2020 року, відповідно до змісту якої виконавчий лист № 6-1462/11 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Спілки у розмірі 9 523, 03 грн на виконанні не перебуває в органах виконавчої служби і не виконаний добровільно.

Як вбачається із змісту власне заяви про видачу дубліката і поновлення строку на його пред`явлення до виконання, постановою від 27 квітня 2015 року державного виконавця виконавчий документ повернений стягувачу, тому акт перевірки журналу вхідної кореспонденції КС «Центр фінансових послуг» за період з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2020 року не приймається до уваги судом.

Окрім того, із копій документів вбачаються і суперечливі відомості щодо дати постанови про повернення виконавчого документу стягувачу: у документі від 22 січня 2020 року, складеному Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби ЦМУ МЮ (м. Київ), про те, що виконавчий лист № 6-1462/11 вважається втраченим при передачі виконавчого документу до канцелярії, де вказано «27 квітня 2016 року», та у відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 січня 2020 року, у якій зазначено «27 квітня 2015 року».

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною стягувача не надано докази, які можуть відповідати критеріям встановленим статтями 76-81 ЦПК України, про поважність причин пропуску встановленого строку для пред`явлення до виконання виконавчого документу.

Керуючись ст. 3, 8, 21, 56, 129, 129-1 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1-20, 351-355, 431 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції.

Суддя І. В. Литвинова