КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/12755/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6305/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, інфляційних втрат та 3 % річних, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що згідно розписки ОСОБА_1 від 04 липня 2017 року, остання 07 листопада 2012 року взяла в борг грошові кошти у ОСОБА_2 в розмірі 2 154 456,00 грн. для оплати квартири по договору купівлі-продажу квартири в м. Києві 07 листопада 2012 року.

Вказувала, що у розписці від 04 липня 2017 року ОСОБА_1 зобов`язалась 06 липня 2017 року в день укладення договору купівлі-продажу квартири повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 154 456,00 грн. або в доларах США по курсу 26,02 грн. за 1 долар США, що становить 82 800,00 доларів США.

Зазначала, що згідно розписки від 28 жовтня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 76 000,00 доларів США і 2 000,00 грн. (76,87 доларів США по курсу 26,02 грн. за 1 долар США, згідно розписки від 04 липня 2017 року), що разом складає суму в розмірі 76 076,87 доларів США, що еквівалентно 1 979 520,15 грн., в якості погашення боргу, згідно розписки, що складена ОСОБА_3 04 липня 2017 року.

Звертала увагу на те, що з тексту двох розписок від 04 липня 2017 року ОСОБА_1 та від 28 жовтня 2017 року ОСОБА_2 вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі виконала взяті на себе зобов`язання і до теперішнього часу не повернула ОСОБА_2 борг в розмірі 174 935,85 грн. з простроченням в 114 днів, частково погасивши заборгованість в розмірі 1 979 520, 15 грн.

Станом на 17 листопада 2017 року борг відповідача по борговій розписці від 04 липня 2017 року складає 6 723,13 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу 26,02 грн. за 1 долар США складає 174 935,85 грн.

З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просила стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 281 111,99 грн., з яких 174 935,85 грн. основна сума боргу, 81 503,15 грн. інфляційні витрати та 24 672,99 грн. три відсотки річних, а також судовий збір у розмірі 2 811,12 грн. (т. 1 а.с. 2-4, 151).

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, інфляційних втрат та 3 % річних задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 кошти в розмірі 281 111,99 грн., з яких 174 935,85 грн. - основна сума боргу, 81 503,15 - інфляційні витрати та 24 672,99 - три відсотки річних (т. 1 а.с. 162а-167).

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 811,12 грн. судового збору (т. 1 а.с. 177).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3 % річних відмовлено (т. 2 а.с. 15-20).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 , заочне рішення скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю (т. 2 а.с.25-26).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов подано з порушенням строку позовної давності; що адвокат відповідача має конфлікт інтересів, проживає за однією адресою з позивачем, тоді як адвокат відповідача не вжив жодних юридичних дій, не подав заяви, клопотання з метою захисту інтересів відповідача, про що зазначено у рішенні суду першої інстанції. Зазначила, що відповідач не отримувала жодних коштів від позивача, тому застосування судом першої інстанції положень договору позики є недопустимим. Вказувала, що відповідач не отримувала від позивача ніяких коштів, що договір, на підставі якого відповідач могла отримати кошти, був укладений у 2012 році за відома позивачки. Крім того, судом не було досліджено будь-яких доказів зі сторони відповідача, оскільки адвокат відповідача Горчаков І. В. не взяв участі у розгляді справи, а просив відкласти розгляд справи, але в ухвалі про перегляд заочного рішення суд не надав цьому оцінку (т. 2 а.с. 25-26).

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив в якому апеляційну скаргу просила залишити без задоволення. а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 58-62).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Грабовська І.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяв про зміну адреси місця проживання (перебування, знаходження) до суду не надходило. Поряд з цим ОСОБА_1 була сповіщена на зазначену нею електронну пошту повідомленням, яке забезпечує його технічну фіксацію (т. 2 а.с. 45-57).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Горчаков І.В. подав заяву, за змістом якої не заперечував своєї обізнаності про розгляд справи апеляційним судом 25 червня 2020 року, просив повернути справу до суду першої інстанції для надання йому доступу до електронної справи та розгляду зауважень на протокол судового засідання від 07 листопада 2019 року, а у разі незадоволення клопотання відкласти розгляд справи до закінчення адаптивного карантину (т. 2 а.с. 63-75).

07 листопада 2019 року районним судом постановлено ухвалу якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 15 листопада 2018 року, вказана ухвала та дії суду, які зафіксовані протоколом судового засідання від 07 листопада 2019 року, не є предметом перегляду апеляційним судом і доводів (заперечень) щодо незаконності ухвали подана апеляційна скарга не містить (т. 2 а.с. 25).

Доказів наявності поважних причин неможливості явки відповідачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Горчакова І.В. до апеляційного суду не надано. Клопотань про проведення судового засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції до суду не заявлено.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідачка свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконала, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2017 року ОСОБА_1 написала розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 взяла в 2012 році в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 154 456,00 грн. для оплати квартири по договору купівлі-продажу квартири в м. Києві 07 листопада 2012 року. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 154 456,00 грн. або в доларах США по курсу 26,02 грн. за 1 долар США, що становить 82 800,00 доларів США 06 липня 2017 року в день продажу вищезазначеної квартири з суми, отриманої від продажу квартири (т. 1 а.с. 7).

Оригінал розписки від 04 липня 2017 року міститься у матеріалах справи (т. 1 а.с. 158).

28 жовтня 2017 року ОСОБА_2 написала розписку, згідно з якою ОСОБА_2 отримала 28 жовтня 2017 року від ОСОБА_1 суму в розмірі 76 000,00 доларів США та 2 000,00 грн. У рахунок боргу від продажу квартири АДРЕСА_1 згідно розписки, складеної ОСОБА_1 04 липня 2017 року. Зазначено, що гроші нею було пораховано та перевірено, до номіналу претензій не має (т. 1 а.с. 8).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, а позичальником не в повній мірі виконані зобов`язання перед позикодавцем.

Сторони ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про безгрошовість позики, доводи апелянта про зловмисну домовленість представника відповідачки із позивачкою, об`єктивними доказами по справі не підтверджені та є припущеннями.

Так, згідно умов договору позики 06 липня 2017 року ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_2 борг у розмірі 2 154 456,00 грн. або в доларах США по курсу 26,02 грн. за 1 долар США, що складає 82 800,00 доларів США (т. 1 а.с. 7).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Встановлено, що 28 жовтня 2017 року в рахунок боргу за розпискою ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 76 000,00 доларів США та 2 000,00 грн., що в гривневому еквіваленті становить 1 979 520,00 грн. з розрахунку долара США по курсу, визначеному сторонами в договорі (т. 1 а.с. 8).

Отже, ОСОБА_1 не повернула частину отриманих у позику коштів, а саме 174 935,85 грн. (2 154 456,00 грн. - 1 979 520,15 грн.), які позивач просила стягнути з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Враховуючи, що частина коштів, отриманих у позику, не повернута відповідачем, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення зі ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

До заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач долучила розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних станом на 04 вересня 2018 року, відповідно до якого просила стягнути з відповідача 174 935,85 грн. - основна сума боргу, 81 503,15 грн. - інфляційні витрати та 24 672,99 грн. - 3 % річних(т. 1 а.с. 152).

Колегія суддів перевірила наведений розрахунок позивача та не погодилась з кількістю днів прострочення за другий період, зменшивши його на 1 день.

Так, за період з 07 липня 2017 року по 28 жовтня 2017 року (114 днів прострочення) з урахуванням простроченої суми у розмірі 2 154 456,00 грн. підлягають стягненню з відповідача 71 678,75 грн. - інфляційних втрат та 20 186,96 грн. - 3 % річних.

За період з 29 жовтня 2017 року по 04 вересня 2018 року (311 днів прострочення) з урахуванням простроченої суми у розмірі 174 936,00 грн. підлягають стягненню з відповідача 9 824,40 грн. - інфляційних втрат та 4 471,65 грн. - 3 % річних.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів відхилила з огляду на наступне.

У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

Як встановлено положеннями ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи судом першої інстанції та ні вона, ні її представник у розгляді справи участі не приймали. При цьому, апелянт в апеляційній скарзі не посилалась на неналежне сповіщення районним судом і таких доводів подана скарга не містить (т. 2 а.с. 25-26).

Таким чином, наявні підстави для розгляду апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Проте заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто у даному випадку 06 липня 2017 року, що було визначено сторонами в розписці від 04 липня 2017 року.

Враховуючи, що перебіг позовної давності для звернення з даним позовом почався 06 липня 2017 року, а позивач подала позовну заяву до суду 17 листопада 2017 року, строк позовної давності не пропущено.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, однак дійшла висновку про зміну рішення в частині розміру стягнення 3 % річних за період з 29 жовтня 2017 року по 04 вересня 2018 року, зменшивши їх розмір з 24 672 грн. 99 коп. до 24 658 грн. 61 коп. та зменшити загальну суму стягнення з 281 111 грн. 99 коп. до 281 097 грн. 91 коп..

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 не подавала.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 3 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року - змінити в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних, зменшивши їх розмір з 24 672 грн. 99 коп. до 24 658 грн. 61 коп. та зменшити загальну суму стягнення з 281 111 грн. 99 коп. до 281 097 грн. 61 коп.

В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 червня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова