Справа № 336/1108/20
Пр. № 4-с/336/34/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю заявника ОСОБА_1 ,

представника суб`єкта оскарження ОСОБА_2 ,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 27 лютого 2020 року звернулася до суду із скаргою на бездіяльність службових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) під час здійснення виконавчого провадження з виконання рішення суду про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В скарзі зазначив, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 59718764, яке закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» 6 лютого 2020 року. В цей же день стягувач подав на ім`я начальника відділу державної виконавчої служби клопотання про відновлення виконавчого провадження на підставі ч. 6 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження», в задоволенні якого заступник начальника відділу Коцинян М.О. йому відмовив. Посилаючись на зміст статті 641 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, просить визнати бездіяльність посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби неправомірними; зобов`язати посадових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби відновити виконавче провадження № 59718764.

Ухвалою судді від 28.02.2020 року скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

На підставі ухвали суду від 17.03.2020 року до участі в справі в якості заінтересованої особи залучено ОСОБА_3 .

В судовому засіданні заявник підтримав вимоги скарги. Просять про її задоволення.

Представник відділу державної виконавчої служби проти задоволення скарги заперечує, пославшись на такі обставини.

5 серпня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 59718764 з виконання рішення суду про визначення часу спілкування та способів виховання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В межах виконання означеного рішення суду було вжито усіх заходів, що передбачені статтями 63 та 641 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: накладені штрафи на боржника в сумі 1700 грн. та 34000 грн.; до Шевченківського відділення поліції направлено повідомлення про вчинення боржником кримінально караного діяння, що передбачене ст. 382 КК України, було направлено подання до суду про обмеження боржника у праві виїзду за кордон та застосовано тимчасове обмеження в праві керування транспортним засобом. Виходячи з того, що державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення, між тим боржник його не виконав, а виконати рішення без участі боржника неможливо, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону «Про виконавче провадження» ним винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, що тягне за собою надіслання виконавчого документа до суду, який його видав. Підстав для відновлення провадження немає, оскільки воно закінчено саме з мотивів ухилення боржника від виконання рішення суду, коли виконання цього рішення без боржника є неможливим. Підставою для відновлення виконавчого провадження у відповідності до ч. 6 ст. 641 Закону, про застосування якої клопочеться стягувач, є його закінчення у разі виконання рішення боржником та його перешкоджання в подальшому, тобто після закінчення провадження, побаченням стягувача з дитиною. За вказаних обставин дії державного виконавця, який зобов`язаний вживати усю сукупність передбачених законом заходів задля ефективного виконання рішення суду, не можна визнати неправомірними, тому він просить про залишення скарги без задоволення.

Заінтересована особа, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення скарги, до суду не з`явилась, пояснень щодо доводів скарги, клопотання про проведення судового розгляду у її відсутність, відкладення судового засідання суду не надала.

За вказаних обставин суд постановив про вирішення скарги у відсутність заінтересованої особи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 450 ЦПК України.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в справі фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 59718764, яке закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» 6 лютого 2020 року.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Таким чином, підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Обов`язки виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, розв`язуючи цю скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

Вирішуючи скаргу в частині доводів про незаконність відмови у відновленні виконавчого провадження, суд виходить з такого.

Наслідки невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, внормовано частиною третьою ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» і вони полягають в тому, що у такому випадку виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у випадку надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Як встановлено судом, виконавче провадження № 59718764 з виконання рішення суду про визначення часу спілкування та способів виховання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчено на підставі постанови заступника начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коциняна М.О. від 06.02.2020 року у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, яке не може бути виконано без участі боржника (а. с. 35-38).

Частиною 5 статті 641 Закону передбачено закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду боржником (у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження).

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження, яке закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду боржником на підставі ч. 5 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження».

З наведених положень законодавства про виконавче провадження випливає, що відновленню в порядку ч. 6 ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає виконавче провадження, закінчене у зв`язку з виконанням боржником рішення суду.

Проте виконавче провадження № 59718764 закінчено з мотивів невиконання рішення суду, тому воно не підлягає відновленню, оскільки саме перешкоджання боржникам виконанню рішення суду, коли всі заходи забезпечення виконавчого провадження вичерпані, і стало підставою для закінчення виконавчого провадження.

За вказаних обставин дії державного виконавця щодо відмови в відновленні виконавчого провадження з підстав, визначених в частині шостій ст. 641 Закону, ґрунтуються на законі.

Як випливає із змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, а відповідно до ч. 2 цієї статті у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає неправомірними рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки законом встановлений спосіб поновлення права особи шляхом визнання дій виконавця неправомірними, не вбачаючи в бездіяльності суб`єкта оскарження при здійсненні виконавчого провадження ознак незаконного посягання на права заявника, суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

За вказаних обставин заявнику, інтересам якого відповідає існування виконавчого провадження з примусового виконання рішення, що не виконується боржником добровільно, належало б спрямовувати свої доводи в русло оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, проте він застосував інше знаряддя захисту свого права, а наведені ним доводи не дають підстав для задоволення скарги, яка вирішується в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, під час здійснення якого первинним є з`ясування питання правомірності або ні дій (бездіяльності) виконавця.

Керуючись ст. ст. 447-453, 293, 294 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність службових осіб Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії карантину.

Суддя О.В. Щаслива