Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 446/2242/14-ц

провадження № 61-3020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року у складі судді Самсіна М. Л. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № E/V 3894 згідно якого останній отримав кредит у розмірі 4 900,00 доларів США строком до 03 вересня 2012 року. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов?язувався щомісячно сплачувати заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати, передбачені договором кредиту. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, у разі порушення договірних зобов?язань позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, що нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору відповідач не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв?язку з чим заборгованість останнього станом на 14 липня 2014 року становить 18 572,94 доларів США, по процентах за користування кредитом;

5 255,44 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов?язання;

21,39 доларів США - штраф (фіксована частина); 883,41доларів США - штраф (процентна складова).

У забезпечення виконання зобов?язань за договором кредиту № E/V 3894 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. Відповідно до умов договорів поруки, а саме пункту 5, позивач скерував на адресу відповідачів письмову вимогу про невиконання позичальником зобов?язань за договором № E/V 3894. Згідно з пункту 6 Договору поруки, поручитель зобов?язаний виконати зобов?язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п?яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, банку про виконання поручителями залишилась без задоволення.

АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2008 року № E/V 3894 у розмірі 18 572,94 доларів США, що за курсом 11,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 липня 2014 року складає 217 117,71 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 18 572,94 доларів США, що за курсом 11,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 липня 2014 року становить 217 117,71 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 171,18 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із неналежного виконання взятих відповідачами на себе зобов?язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у якій заявник просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року та повернути справу на новий розгляд в іншому складі суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав права виносити рішення по справі в попередньому судовому засіданні. Судами не досліджено питання заставного майна, яке було предметом договору застави від 03 вересня 2008 року, укладеним між заявником та АТ КБ «ПриватБанк» на суму 7 000,00 доларів США. Банком безпідставно, після закінчення строку дії договору нараховувались пеня та штрафи. У справі порушено принцип змагальності сторін, оскільки докази, подані заявником, не були взяті до уваги, питання представнику банку заявник поставити не міг у зв?язку з його постійною неявкою в судові засідання.

Доводи інших учасників справи

23 серпня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Додаткові аргументи заявника

05 вересня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відповідь на відзив.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк касаційного оскарження рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області.

07 серпня 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 14 квітня 2020 року № 1078/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-3020св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 03 вересня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № E/V 3894, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав 4 900,00 доларів США кредитних коштів строком до 03 вересня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором

від 03 вересня 2008 року № E/V 3894, цього ж дня між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2 та між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 договір поруки № 1.

Відповідно до умов укладених договорів поруки поручителі взяли на себе зобов?язання нести солідарну відповідальність перед кредитором за зобов?язання позичальника.

У зв?язку з несвоєчасним виконанням позичальником зобов?язань за кредитним договором станом на 14 липня 2014 року утворилася заборгованість, що становить 18 572,94 доларів США по процентах за користування кредитом;

5 255,44 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов?язання;

21,39 доларів США - штраф (фіксована частина); 883,41доларів США - штраф (процентна складова).

Позивач відповідно до пункту 5 договорів поруки у серпні 2014 року надсилав на адресу поручителів письмову вимогу про невиконання позичальником зобов?язань за договором № E/V 3894 з пропозицією сплатити зазначені суми.

Однак, вимоги банку про виконання поручителями зобов?язань за кредитним договором залишились без задоволення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням

Кам?янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 грудня 2010 року у справі № 2-240/10 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення, позов банку задоволено.

Передано в заклад АТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставне майно, а саме: станок форматнорозкрійний WT-3200, аспираційну установку MF 9030, трубопровід С2 100, трубопровід С2 120, пилу з напайками D300d30B3.2b2.2z96 Pilana, пилу підрізну D120d20B2,8-3.2 6z12+12 Pilana.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2008 року № E/V 3894 в сумі 65 904,00 грн, звернуто стягнення на станок форматнорозкрійний WT-3200, аспираційну установку MF 9030, трубопровід С2 100, трубопровід С2 120, пилу з напайками D300d30B3.2b2.2z96 Pilana, пилу підрізну D120d20B2,8-3.2 6z12+12 Pilana, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця ( ОСОБА_1 ) та інших дій, пов?язаних з відчуженням предмету застави, передбачених чинним законодавством (а. с. 141-142)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із неналежного виконання взятих відповідачами на себе зобов?язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 14 липня 2014 року утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку. При цьому апеляційний суд вказав, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, а саме - відсотків, пені та штрафів позивачем проведено відповідно до умов договору, які були погоджені сторонами при підписанні договору.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору, сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту - 03 вересня 2012 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 03 вересня 2012 року

відповідачі мали, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ним розраховано заборгованість станом на 14 липня 2014 року, а строк дії кредитного договору сторонами узгоджено до 03 вересня 2012 року. Тобто, позивачем розраховано проценти та пеню за кредитом поза межами дії кредитного договору.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від

28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження

№ 14-10цс18). Підстав для відступу від вказаної позиції колегія суддів не знаходить.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

При цьому, вирішуючи питання щодо солідарної відповідальності поручителів перед банком, судом не звернуто увагу на таке.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах

від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня

2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-2662цс15).

Розглядаючи спір, та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким стягнуто з поручителів солідарно суму боргу, яка розрахована станом

на 14 липня 2014 року, апеляційний суд неведеного не врахував.

Аргументи позивача про те, що пунктом 6.4 кредитної угоди від 03 вересня

2008 року № E/V 3894 сторони узгодили право кредитора нараховувати неустойку за кожен випадок порушення зобов?язань, передбачених пунктами 6.2, 6.3 даної угоди протягом 3 (трьох) років є безпідставними, оскільки цей пункт не визначає та встановлює право кредитодавцю строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення неустойки.

Таким чином, апеляційний суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не встановив дійсних обставин справи, не встановив коли саме банк змінив строк виконання основного зобов?язання, не перевірив аргументи заявника щодо заставного майна, яке було предметом договору застави від 03 вересня

2008 року, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково. Скасувати ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун