пр. № 2-о/317/11/2020
Справа № 317/3815/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мінгазова Р.В.

при секретарі Герман Н.П.

за участі:

заявника ОСОБА_1 ,

адвоката Яковлевої Т.В.,

представника зацікавленої особи Федоши Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту його постійного проживання на території України з 20.01.1991 року і по теперішній час, в тому числі, станом на 24 серпня 1991 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Свою заяву обґрунтував тим, що він є уродженцем м. Іолтань Марийської області (Туркменістан). Деякий час проживав в Якутії. На початку 1991 року він приїхав на територію України. З цього часу постійно проживає у АДРЕСА_1 , що підтверджує довідка №2181 від 04.09.2018 р., видана виконавчим комітетом Кушугумської селищної ради. Станом на 24.08.1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України, заявник мав паспорт громадянина СРСР. ОСОБА_1 не набував громадянства Російської Федерації та ОСОБА_2 . Однак часто виїжджав на територію сусідніх колишніх радянських республік. Встановлення факту проживання на території України на момент 24 серпня 1991 року є необхідним для підтвердження належності ОСОБА_1 до громадянства України та отримання паспорту громадянина України, оскільки представники заінтересованої особи повідомили, що підтвердити громадянство України можливо лише в разі встановлення відповідним судом факту проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України. До того ж відсутність підтвердженого громадянства та паспорту громадянина України перешкоджає заявнику реалізовувати свої права як людини і громадянина, а саме реєструвати у встановленому порядку шлюб, набувати право власності, вільно та на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, сплачувати податки, отримати страховий стаж для отримання пенсійного забезпечення тощо.

21.01.2020 р. Запорізьким районним сектором УДМС України в Запорізькій області було подано пояснення на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, де керуючись статтями 174, 293, 295 ЦПК України, статтею 3 Закону України «Про громадянство України» та пунктом 7, 124 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, який затверджено Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27.03.2001 №215 просили відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити її.

Представник заявника адвокат Яковлева Т.В. у судовому засіданні заяву підтримала в повному обсязі та просила задовольнити її.

Представник заінтересованої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Розглянувши подану заяву, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем м. Іолтань Марийської області (Туркменістан), (а.с. 16)

Рішенням Усть-Майського улусного суду Республіки Саха (Якутія) від 03.08.2000 р. за заявою колишньої дружини - ОСОБА_3 - ОСОБА_1 було визнано безвісно відсутнім. У рішенні зазначено, що зв`язок із заявником було втрачено у 1997 році. (а.с. 20)

Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано лише ОСОБА_3 22.03.2002 р. також за відсутності заявника на підставі заочного рішення суду.(а.с. 21)

Республіка Саха (колишня назва - Якутія) є суб`єктом Російської Федерації. Підтвердженням того, що заявник не набув громадянства Російської Федерації є довідка №241 від 02.08.2018 р., видана Генеральним консульством Російської Федерації в м. Харкові. (а.с. 22)

Також відповідно до листа від 24.04.2018 р. №1:286 Адміністрація МО «Селище Усть-Мая» не має даних стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 23)

Заявник не набував громадянства і Туркменістану, що підтверджує довідка від 17.10.2019 р. №2019-1082-К, видана Посольством Туркменістану в Україні. (а.с. 25)

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійні проживали на території України. Про належність до громадянства Україні таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України Про громадянство України (13 листопада 1991 року проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Суд вважає, що виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має факт постійного проживання на території України на момент проголошенні незалежності України - 24.08.1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13.11.1991 року.

У листі Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначено, що у порядку ч.2 ст. 256, яка змінена на ст. 315 ЦПК, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р ., 13 листопада 1991 року .

Так, заявник у судовому засіданні пояснив, що на початку 1991 року він приїхав на територію України. З цього часу постійно проживав у АДРЕСА_1 , що підтверджує довідка №2181 від 04.09.2018 р., видана виконавчим комітетом Кушугумської селищної ради, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає по вищевказаній адресі без реєстрації з 20.01.1991 р. по теперішній час (постійно) (а.с. 24). Зареєструвати належним чином своє місце проживання не має змоги, оскільки у нього відсутній паспорт громадянина України. Перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , з якою постійно проживає та веде спільне господарство. За спільний кошт та за активної участі заявника, оскільки він займається будівельними та ремонтними роботами, подружжям було зведено садибний (індивідуальний) житловий будинок у АДРЕСА_1 . З огляду на те, що ОСОБА_1 не мав ані паспорту громадянина України, ані реєстраційного номеру облікової картки платника податків, всі документи на будинок оформлювались на дружину, в тому числі, вона вказана як замовник будівництва у технічному паспорті від 04.03.2013 р. (інвентаризаційна справа №1815, реєстровий №5/557). Наразі з числа документів, які посвідчують особу, ОСОБА_1 має лише паспорт громадянина СРСР. Своєчасно не оформив паспорт громадянина України через складну ситуацію у країні та в житті. За спеціальністю заявник є будівельником, тому постійно перебував у пошуках місця роботи та задовільної заробітної плати. Часто виїжджав на нетривалий час на територію сусідніх колишніх радянських республік. В черговий раз коли повернувся, був тимчасово зареєстрований у Шевченківському районі м. Запоріжжя, відмітка про що є на 26-27 сторінках паспорту.

Зазначені вище обставини також підтверджуються показами свідків, які допитані в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_1 , з яким вона познайомилась у 1991 році. За час їхнього знайомства ОСОБА_1 періодично виїжджав до Туркменістану, однак не на довго, а постійно перебував на території України. Згодом вона та ОСОБА_1 створили сім`ю та почали мешкати разом, хоч вона ще і перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, однак фактично їх шлюб давно розпався. Згодом вони придбали ділянку у смт. Кушугум та почали будувати будинок, усю нерухомість реєстрували за нею так як ОСОБА_1 не має відповідних документів для реєстрації права власності на території України.

Свідок ОСОБА_5 суду повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 знає з 1991 року, коли той переїхав з м. Запоріжжя до смт. Кушугум, мешкали спочатку у квартирі, а згодом отримали земельну ділянку та побудували будинок, у якому мешкають зараз. ОСОБА_1 інколи виїжджав до Туркменістану, однак не на довго.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , він є зразковим сусідом та ніколи не відмовляє у допомозі. Знає ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 1990-х років, коли вони приїхали до смт. Кушугум. Спочатку вони мешкали у квартирі, а пізніше побудували будинок та переїхали у нього. ОСОБА_1 періодично виїжджав на заробітки по Україні та в межах колишнього СРСР.

Аналогічні покази надав також свідок ОСОБА_7 , який також раніше був сусідом ОСОБА_1 .

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі ЗУ «Про громадянство України» може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від27березня 2001року №215 (далі Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 рік.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Суд зазначає, що у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Доводи представника Запорізького РС УДМС України в Запорізькій області про відсутність належних і допустимих доказів постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є безпідставними, оскільки даний факт підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків. При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України більше, ніж на 180 днів на рік, що спростовувало б його безперервне проживання на території України, чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), зацікавлена особа: Запорізький районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області (69089, м. Запоріжжя, вул.. Героїв 37-го батальйону, 12-б, ), про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Іолтань Марийської області республіки Туркменістан, постійно проживає на території України з 20.01.1991 р. і по теперішній час, в тому числі станом на 24.08.1991 р., за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно положень ст. 273 ЦПК України строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID - 19), відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено 06.07.2020 р.

Суддя Р.В. Мінгазов