Справа № 154/1282/19 Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А.
Провадження № 22-ц/802/498/20 Категорія: 63 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житлове приміщення за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 2 березня 1984 по 22 серпня 1989 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , який розірвали у судовому порядку.

Під час перебування у шлюбі вони у вересні 1986 року отримали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Після чого 15 вересня 1986 року між будинкоуправлінням м. Володимир-Волинський Волинської області та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір житлового найму та зареєстровано їх у вказаній квартирі, у якій вона проживає по даний час.

Крім того ОСОБА_1 зазначала, що після розірвання шлюбу з 1989 року відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає, так як знявшись з реєстрації по жовтень 1999 року виїзджав на заробітки в Росію. Однак, з 9 жовтня 1999 року як наймач житла, без її відому повторно зареєструвався у квартирі, проте жодного інтересу до житла не проявляв, комунальні платежі за користування жилим приміщенням не сплачував, так як проживає у м. Нововолинську, Волинської області з іншою сім`єю.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що реєстрація відповідача у спірні квартирі не дає їй можливість отримати субсидію по сплаті за надані житлово-комунальні послуги та впливає на розмір цих виплат, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .

У липні 2019 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення у жиле приміщення.

Свої вимоги мотивував тим, що він не проживав у спірній квартирі з поважних причин.

Оскільки, після розірвання шлюбу у них з ОСОБА_1 склались неприязні стосунки, остання чинить йому перешкоди у користуванні житлом, позбавила його доступу до квартири, з приводу чого 26 березня 2019 року звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою на зазначені дії бувшої дружини.

Крім того вказував, що він не втратив інтерес до квартири, у якій зареєстрований, так 11 березня 2019 року з «Управляючою житловою компанією» уклав новий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, частково погашав заборгованість по квартплаті на суму 2435 грн, пропонував ОСОБА_1 спільно приватизувати квартиру з метою її подальшого відчуження.

У зв`язку із наведеним ОСОБА_4 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні кв. АДРЕСА_1 шляхом вселення до даного помешкання та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16 липня 2019 р. зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 січня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення у жиле приміщення відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, не надав належну правову оцінку зібраним доказам у їх сукупності, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні його зустрічного позову та безпідставно задовольнив первісний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , будучи зареєстрованим у спірному жилому приміщенні, фактично не проживає у ньому без поважних причин з 1989 року після розірвання шлюбу з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 .

Також суд вважав, що добровільно залишивши квартиру на тривалий час, більше 30 років, не сплачуючи квартирну плату та плату за комунальні послуги, не проводячи у ній жодного ремонту, відповідач за первісним позовом втратив інтерес до цього житла.

Такий висновок суду є правильний.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

За змістом зазначених норм наймач жилого приміщення або члени його сім`ї визнаються у судовому порядку такими, що втратили право на користування цим житлом у разі їх відсутності у ньому без поважних причин понад шість місяців. Також, у зазначеному випадку та з цих же мотивів, суд вправі відмовити в позові такій особі про захист порушеного права вселенні у жиле приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи встановлено, що, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 02.03.1984 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Володимир-Волинського міського народного суду від 22.08.1989 р.

Під час перебування у шлюбі сторони отримали квартиру АДРЕСА_1 , і це підтверджується копією ордера на жиле приміщення №308 від 12.09.1986 р.

15.09.1986 р. ОСОБА_4 уклав договір найму жилого приміщення в будинках місцевих Рад №1824 з будинкоуправлінням №1 про передачу в постійне користування даної квартири для проживання наймача і членів його родини.

ОСОБА_1 , будучи дружиною відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєструвалась у даній квартирі та постійно там проживає, що визнається сторонами спору, як і не оспорюється той факт, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 у 1989 році виписався із спірної квартири, наймачем якої він є, у зв`язку з виїздом на заробітки у Російську Федерацію та більше у цьому жилому приміщенні не проживає.

Крім того встановлено, що повернувшись в Україну, ОСОБА_4 повторно, без відома позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та її згоди, повторно прописався у спірній квартирі 9 жовтня 1999 року, після чого лише 11 березня 2019 року з новим управителем багатоквартирного будинку, як основний квартиронаймач уклав договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та після рішення суду про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги частково сплатив заборгованість по квартплаті на загальну суму 2435 грн.

18 березня 2019 року ОСОБА_4 звертався із заявою до Володимир-Волинського відділу поліції ГУНА у Волинській області по причині неможливості потрапити у спірну квартиру, що по АДРЕСА_3 , на що йому було роз`яснено право звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, встановивши наведені обставини та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не надав суду допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що йому зі сторонами позивача ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням, у якому він добровільно не проживає тривалий час без поважних причин та втратив інтерес до спірної квартири як до місця свого проживання.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив законне і справедливе рішення, задовольнивши первісний позов ОСОБА_1 та цілком підставно і обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки здобутих в суді першої інстанції доказів і на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді