Справа № 466/3559/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2020 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої - судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

секретар БАЛКОВИЙ Н.Д.

за участю

представника позивача адвоката РАЙХЕЛЯ Р.П, відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Наталія Стефанівна про визнання недійсним договору довічного утримання,

в с т а н о в и в :

22.05.2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить ухвалити рішення про визнання недійсним договору довічного утримання від 16.05.2014р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С., реєстраційний номер 2134, з підстав, передбачених ст.233 ЦК України як такий, що вчинений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Свої вимоги мотивує тим, що з ОСОБА_5 вона проживала як чоловік та дружина з 29.03.2003 року у квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

10.03.2005 року вони зареєстрували шлюб.

З 25.10.2005 року вона була зареєстрована у даній квартирі як дружина власника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона продала належну їй на праві власності квартиру на АДРЕСА_2 . Частина коштів від продажу квартири була витрачена на встановлення пам`ятника дружині ОСОБА_5 , ремонт квартири ОСОБА_5 , придбання телевізора, килима, лікування ОСОБА_5 . Частину коштів поклала на депозит в банк на ім`я ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 оформив заповіт, згідно якого квартиру по АДРЕСА_1 заповів дружині, ОСОБА_3 .

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я ОСОБА_5 потребував постійного стороннього догляду, не міг самостійно забезпечувати свої потреби. Вона здійснювала догляд за чоловіком.

В 2012 році позивачка захворіла, перенесла інфаркт, а з 2014 року перебувала на тривалому лікуванні і не могла надавати своєму чоловікові належного догляду.

Після виписки з лікарні 20.01.2015р. ОСОБА_3 не змогла потрапити у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , так як відповідач ОСОБА_4 та її чоловік не впустили її в квартиру.

З тих пір позивачка не бачила чоловіка, випадково дізналася, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Коли звернулася в державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, довідалась, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_5 за договором довічного утримання, укладеним 16.05.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С., реєстраційний номер 2134.

Вважає, що договір довічного утримання був підписаний ОСОБА_5 під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, чим скористалася відповідачка ОСОБА_4

31.01.2018 року відповідачка ОСОБА_4 у судовому засіданні подала відзив на позов, в якому зазначила, що вважає позовні вимоги незаконними, безпідставними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Пояснила, що ОСОБА_5 сам звернувся до родичів з проханням про утримання та догляд, зокрема звернувся до неї як до племінниці. Вона спеціально приїхала з Польщі, де на той час проживала, щоб доглядати за дядьком. З тих пір, вона з чоловіком, ОСОБА_6 , здійснювали постійний догляд за дядьком. Вважає, що договір довічного утримання укладений 16.05.2014р. з дотриманням всіх вимог закону. Посилання позивачки на те, що договір був укладений під тиском та внаслідок тяжких обставин є голослівними та нічим не підтвердженими. Позивач ОСОБА_3 ніякого відношення до даного договору немає, оскільки вказана квартира не була спільною сумісною власністю подружжя. Саме відсутність допомоги та догляду зі сторони позивачки ОСОБА_7 змусили ОСОБА_5 звернутися по допомогу до родичів. Більше того, ОСОБА_5 , який ще жив три роки після укладення договору довічного утримання, не оспорював його.

Позивачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні тим, які викладені в ньому. Просила позов задовольнити.

Представник позивача, адвокат Райхель Р.П., в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пояснив, що договір довічного утримання був укладений на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_5 : він відчужив своє житло заради надання йому побутових послуг, що є неспівмірним. Вказав, що такий догляд могла надати дружина померлого, але оскільки відповідачка не впускала її в помешкання, це виявилося неможливим. Просив визнати недійсним договір довічного утримання як такий, що вчинений ОСОБА_5 під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 проти позову заперечили, дали пояснення аналогічні тим, які викладені у відзиві на позов. Зазначили, що з січня 2014р. відповідачка фактично здійснювала догляд за ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_3 прийшла до квартири відвідати ОСОБА_5 лише в березні-квітні 2014р. Нотаріусом було встановлено волю ОСОБА_5 на укладення оспорюваного договору довічного утримання, повністю роз`яснено ОСОБА_5 наслідки його дій. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх безпідставністю.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С. в судове засідання не з`явилася. До суду скерувала заяву щодо спору, копії документів на підставі яких було посвідчено даний договір. Вказала, що підстав для відмови у посвідченні договору довічного утримання не було.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 21.11.1995р. належала квартира АДРЕСА_3 .

Крім ОСОБА_5 в даній квартирі з 25.10.2005 року була зареєстрована позивач як дружина власника ОСОБА_3 . Шлюб між ними було укладено 10.03.2005р.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що 16.05.2014р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено Договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С., реєстраційний номер 2134.

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняла від нього у власність квартиру АДРЕСА_3 . Взамін цього ОСОБА_4 зобов`язалася забезпечити ОСОБА_5 утриманням та доглядом довічно, на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п.6 Договору довічного утримання набувач ОСОБА_4 зобов`язалася надавати ОСОБА_5 побутові послуги із зазначенням їх детального переліку, придбавати лікарські засоби, забезпечувати надання медичної допомоги послуги, забезпечувати, в разі потреби відповідними технічними та іншими засобами реабілітації, щотижнево забезпечувати продуктами харчування, щоденним триразовим харчуванням, виконувати додаткові доручення ОСОБА_5 , необхідні для забезпечення його належним доглядом. Крім того ОСОБА_4 зобов`язалася безкоштовно забезпечити його житлом у цій квартирі довічно та у разі смерті поховати його.

За згодою сторін договору грошова оцінка матеріального забезпечення, яке сплачується ОСОБА_5 ОСОБА_4 складає 1000грн. на місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину.

Так зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_3 правовою підставою своїх вимог зазначає норму ст.233 ЦК України. Вона вважає, що договір довічного утримання від 16.05.2014 року був укладений під впливом тяжких обставин, а саме: неможливості самостійно себе обслуговувати, та на вкрай невигідних для ОСОБА_5 умовах.,. Скориставшись такою ситуацією, безпорадним станом ОСОБА_5 та відсутністю поряд дружини, відповідачка ОСОБА_9 уклала з ОСОБА_5 оспорюваний договір. Оскільки ОСОБА_5 не міг самостійно підписати договір, це зробила від імені ОСОБА_5 ОСОБА_10 , яка є подругою ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Поняття як «тяжкі обставини» та «вкрай невигідні умови» є оціночними категоріями і повинні визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

У судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання від 16.05.2014р., який укладений між ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 14.03.2014р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С. за реєстраційним № 1158, діяла ОСОБА_10 , та ОСОБА_4 , відповідає вимогам законодавства до такого виду правочинів.

Нотаріусом особи ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, повноваження представника та належність ОСОБА_5 відчужуваної квартири перевірено.

Згідно п. 15 договору, такий може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, та набувача.

Встановлено, що ОСОБА_11 , яка є родичкою ОСОБА_5 , з січня 2014р. на прохання останнього почала надавати йому допомогу та догляд, оскільки ОСОБА_5 у зв`язку із погіршенням стану здоров`я самостійно себе обслуговувати не міг.

Договір довічного утримання, який оспорюється ОСОБА_3 , був укладений 16.05.2014р. Станом на час його укладення ОСОБА_5 уже впродовж п`яти місяців отримував фактичний догляд від ОСОБА_11 , яка разом зі своїм чоловіком забезпечувала йому постійний догляд.

У суду відсутні підстави для висновку проте, що на час укладення такого договору мали місце тяжкі для ОСОБА_5 обставини і укладення такого договору мало на меті зменшити або усунути ці тяжкі обставини.

Крім того, безпідставними є твердження сторони позивача про вкрай невигідні умови договору для ОСОБА_5 . Договором довічного утримання передбачені обов`язки ОСОБА_11 щодо надання догляду та забезпечення потреб ОСОБА_5 , які суд вважає цілком відповідними інтересам та потребам ОСОБА_5

ОСОБА_5 , який ще прожив більше двох років, після укладення договору довічного утримання, такий договір не оспорював. З вимогами про його розірвання у зв`язку із неналежним виконанням не звертався. Помер ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 80 років .

ОСОБА_3 утриманням та піклуванням за чоловіком ОСОБА_5 не займалася. Лише зрідка вона провідувала чоловіка. Вона наміру проживати разом з чоловіком та доглядати за ним не виявляла та жодних дій для цього, незважаючи на її реєстрацію у квартирі не вчиняла.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29.09.2017р. ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_3 .

Згідно довідки форми №2 в даній квартирі 22.06.2017р. зареєстровано 4 осіб: ОСОБА_4 , власник, ОСОБА_6 , чоловік власниці, та дві дочки: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Судом допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивачки. Свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що була в гостях у ОСОБА_3 коли ОСОБА_5 знаходився в лікарні. Свідок ОСОБА_15 вказала, що бувала в гостях у ОСОБА_3 та її чоловіка. В 2015р. вона та ОСОБА_3 приходили провідувати ОСОБА_5 , який уже на той час був лежачим. У квартиру їх впустила ОСОБА_4 . ОСОБА_3 якийсь час ночувала у свідка, казала що ОСОБА_4 її не пускає у квартиру. Проте свідкам не відомі обставини укладення та виконання договору довічного утримання.

Свідку ОСОБА_16 . ОСОБА_3 жалілася що її не пускає до квартири ОСОБА_11 . Свідок ОСОБА_17 пояснила, що був випадок коли прийшла з ОСОБА_3 під квартиру ОСОБА_5 , але їм двері не відкрили.

Показання цих свідків не можуть слугувати доказами укладення ОСОБА_5 договору довічного утримання з ОСОБА_4 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Подані позивачкою копії медичних документів про стан здоров`я ОСОБА_5 на 2008р. та 2011р., копії медичних документів про хворобу та лікування ОСОБА_3 також вказаних вище обставин не доводять.

Суд вважає, що позивачкою та її представником не надано жодних достатніх доказів, які б свідчили про те, що договір довічного утримання був укладений ОСОБА_5 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних для нього умовах.

Свідок на стороні відповідачки - ОСОБА_6 , чоловік відповідачки, підтвердив факт того, що ОСОБА_5 самостійно попросив ОСОБА_11 про його догляд та утримання. З цієї причини, вони приїхали з Польщі, де на той час проживали, і з середини січня 2014р. цілодобово перебували з дядьком дружини ОСОБА_5 , надавали йому повний догляд. Про дружину ОСОБА_3 той відгукувався негативно, казав, що по господарству не допомагала, шкодував, що заповів їх квартиру.

Інші свідки на стороні відповідача: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ОСОБА_21 повідомили, що ОСОБА_3 не доглядала за чоловіком, лише дуже рідко навідувалася, Вони бачили її лише кілька разів.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які покликалися сторони та їх представники в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено те, що ОСОБА_5 укладаючи договір довічного утримання з ОСОБА_4 , вчинив правочин під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Для визнання недійсним договору довічного утримання відповідно до ст.233 ЦК України підстав немає.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, ст.ст.16,203,233 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Наталія Стефанівна, про визнання недійсним договору довічного утримання від 16.05.2014р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_22 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С. і зареєстрованого за номером 2134, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15.06.2020р.

Суддя Н. Л. Луців-Шумська