ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» липня 2020 року

м. Харків

справа № 646/816/20-ц

провадження № 22ц/818/3446/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2

відповідач Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2020 року в складі судді Білінської О.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 листопада 2000 року по 01 жовтня 2019 року він працював у відповідача на підставі наказу №128-к від 15 листопада 2000 року.

01 жовтня 2019 року його звільнено за власним бажанням. При звільненні він отримав повний розрахунок по заробітній платі за період з червня 2019 року по серпень 2019 року у сумі 39159, 48 грн.

Однак, фактично він відпрацював ще один місяць, за який розрахунок проведений не був і кошти не виплачені.

Такий розрахунок ним проведено самостійно, виходячи з середньомісячного заробітку за аналогічну кількість відпрацьованих годин, та розмір заробітної плати за вересень 2019 року становить 11 599,82 грн (всього відпрацьовано 216 годин, з яких, 49 годин - надурочні, 72 години - нічні та 36 годин - вечірні відповідно до табеля обліку робочого часу).

Вважав, що загальна сума заборгованості з заробітної плати становить 50 759,30 грн. Витрати на правову допомогу він оцінює в 10 000,00 грн.

Просив стягнути невиплачену заробітну плату у сумі 50 759, 30 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ПрАТ «Харківський коксовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 50 759, 30 грн; допущено негайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяц; стягнуто з ПрАТ «Харківський коксовий завод» на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн; в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що докази оплати послуг адвоката не могли бути надані до суду, оскільки відповідно до пункту 4.1 договору про надання правової допомоги № б/н від 13 листопада 2019 року сторони погодили оплату гонорару протягом 2 (двох) днів після набрання рішенням законної сили. Ця умова договору не суперечить вимогам закону, оскільки цивільним процесуальним законодавством прямо передбачено встановлення витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Зазначає, що усталена судова практика Верховного Суду передбачає можливість надання у якості належних доказів для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги договору про надання правової допомоги та актів приймання-передачі до договору, що й було надано ним до суду першої інстанції.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду в оскажуваній частині залишити без змін.

Судове рішення в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та вартості цих послуг.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність;

2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 тощо.

Як вбачається з матеріалів справи 13 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія Арес» укладено договір надання правової допомоги №б/н, предметом якого є надання юридичної допомоги шляхом підготовки позовної заяви до суду про стягнення з ПрАТ «Харківський коксовий завод» заборгованості по заробітній платі, представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції, отримання рішення суду, що набрало законної сили та виконавчого листа.

Обсяг послуг, що надано адвокатом, перелічено у детальному опису робіт, виконаних адвокатом за договором №б/н про надання правової допомоги від 13 листопада 2019 року, а саме опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини та аналіз фактичних обставин - 3 години, написання позовної заяви, підготовка додатків до позовної заяви для подачі до суду поштовим зв`язком - 5 годин, складання розрахунків визначення компенсації - 2,5 години.

04 лютого 2020 року складено акт приймання- передачі послуг, відповідно до якого сторонами погоджено, що правова допомога, яка передбачена договором №б/н про надання правової допомоги від 13 листопада 2019 року надана своєчасно, в повному обсязі та відповідає умовами цього договору.

Обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу позивач посилається на умови договору №б/н про надання правової допомоги від 13 листопада 2019 року, яким визначено здійснення розрахунку вже після набрання рішення законної сили, що не суперечить вимогам цивільного законодавства і є проявом принципу «свободи договору».

Так, пунктом 4.1 договору передбачено, що сторони домовилися про наступний порядок оплати вартості юридичних послуг, а саме -10 000,00 грн клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню протягом двох днів від дати набуття законної сили, ухваленого Червонозаводським районним судом м. Харкова рішення по суті.

Між тим, вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Матеріали справи не містять доказів здійснення ОСОБА_1 таких витрат. Відповідні квитанції, платіжні рахунки - фактури тощо позивачем не надано.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів фактичного понесення таких витрат, висновок суду першої інстанції щодо відмови у їх стягненні є обґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що подання договору про надання правової допомоги та акту приймання-передач робіт є документами, що доводять витрати на професійну правничу допомогу є безпідставними, оскільки дані документи досліджуються у сукупності з іншими доказами, поданими на підтвердження понесення судових витрат, а тому вони не є беззаперечною та достатньою підставою для стягнення коштів.

Інші доводи та вимоги апеляційної скарги в оскаржуваній частині висновків суду не спростовують.

Таким чином заочне рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.