ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/200/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10815/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором грошової позики, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим у травні 2017 року, до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 березня 2009 року між ним і відповідачкою укладено договір позики на суму 2 320 доларів США на строк до 20 червня 2009 року, оформлений розпискою. 27 квітня 2009 року він надав відповідачу у борг 3 815 доларів США на строк до 27 липня 2009 року, про що ними підписана угода.

ОСОБА_1 шляхом здійснення безготівкових перерахувань повернула йому 31 849 гривень, що станом на час проведення платежів за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 3 792 доларам США.

Станом на 11 травня 2009 року борг відповідача склав 2 343 доларів США.

Позивач вказує, що у зв`язку з припиненням повернення боргу він звернувся до відповідача з вимогою переукласти договір позики, зафіксувавши залишок суми позики одним документом, а також передбачити проценти і штрафні санкції та спосіб забезпечення виконання зобов`язань. Такий договір укладений ними 1 жовтня 2009 року на суму 61 124 гривень. У зв`язку з неповерненням коштів, 21 червня 2013 року він звернувся до відповідачки з позовом про стягнення заборгованості за договором від 1 жовтня 2009 року на загальну суму 31 865,84 гривень, який заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 вересня 2013 року у справі № 607/11979/13-ц задоволено і стягнено з відповідача вказаний борг. У подальшому це рішення скасовано за заявою ОСОБА_1 і в ході повторного розгляду справи вона заперечила укладення договору від 1 жовтня 2009 року, пославшись на відсутність свого підпису на кожній сторінці.

Позивач вказує, що розуміючи певну обґрунтованість її доводів у зв`язку з непідписанням ними усіх сторінок договору, подав у справі № 607/11979/13-ц заяву про залишення позову без розгляду та звернувся із цим позовом про стягнення неповерненої частини позики за первісними розписками.

За таких обставин просив стягнути з ОСОБА_1 борг у розмірі 2 458,94 доларів США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 - 60797,22 грн заборгованості згідно угоди про позику грошей від 27.04.2009 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування вимог посилається на порушення судом норм матеріального права. Вказує на те, що кошти за договором позики від 01.10.2009 року вона не отримувала, а позичались згідно розписки від 20.03.2009 року до 20.06.2009 року і згідно угоди від 27.04.2009 року до 27.07.2009 року.

Зазначає, що ОСОБА_2 звертався з позовом у справі про стягнення з неї коштів за договором позики від 01.10.2009 року, однак після заявляння клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, ОСОБА_2 подав заяву про залишення його позову без розгляду. Вважає, що позивач пропустив строки позовної давності звернувшись до суду з позовом у вересні 2016 року за розпискою від 27.04.2009 року.

Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час слухання справи.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється згідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 20 березня 2009 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 _позику у сумі 2 320 доларів США строком на 3 місяці, про що надала розписку. 20 червня 2009 року сторони продовжили строк повернення коштів на два місяці на тих самих умовах, про що зроблено відмітку на розписці від 20 березня 2009 року.

27 квітня 2009 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 підписали угоду про отримання у позику 3 815 доларів США строком на три місяці - до 27 липня 2009 року. В угоді зазначено, що ОСОБА_1 випадку несвоєчасного повернення грошових коштів зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення.

Частину позики ОСОБА_1 повернула, що позивач визнає, неповернена частина у сукупності складає 2 154 доларів США.

Останній платіж у рахунок погашення боргу відповідач здійснила 11 травня 2011 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у борг і порушення обов`язку щодо своєчасного повернення частини позики та нарахованих на залишок боргу процентів на загальну суму 60 797,22 гривень, що є підставою для стягнення цієї заборгованості. Також суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності за вимогами ОСОБА_2 перервався пред`явленням у червні 2013 року позову про стягнення цієї ж суми боргу (справа № 607/11979/13) і розпочався заново. Подаючи цей позов 26 вересня 2016 року, позивач позовну давність не пропустив.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Неповернення позики в обумовлений у борговому документі строк свідчить про порушення позичальником своїх зобов`язань і породжує у позикодавця право на пред`явлення до боржника позову про стягнення боргу.

Строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є позовною давністю (стаття 256 ЦК України).

Протягом строку позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком в один рік (стаття 258 ЦК України).

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Стаття 264 ЦК України встановлює, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем пропущено строки позовної давності колегія суддів не приймає до уваги як не обгрунтовані.

Дослідивши матеріали цивільної справи №607/11979/13-ц, апеляційний суд встановив, що 21 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із позовом про стягнення не поверненої суми позики. Вказаний позов ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року залишено без розгляду, після чого 26 вересня 2016 року ОСОБА_2 подав зазначений позов. Предметом цього позову і позову у справі № 607/11979/13-ц є стягнення однієї і тієї ж суми боргу за розпискою від 27 квітня 2009 року .

Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами ОСОБА_2 перервався пред`явленням у червні 2013 року позову про стягнення цієї ж суми боргу (справа № 607/11979/13) і розпочався заново, а тому у суду першої інстанції були правові підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Матеріали справи № 607/11979/13-ц. досліджені в суді апеляційної інстанції підтверджують доводи позивача ОСОБА_2 про те, що 1 жовтня 2009 року сторони підписали договір позики, у якому більш детально зафіксували усі умови позикових зобов`язань, які уже існували за розпискою від 20 березня 2009 року і угодою від 27 квітня 2009 року, тобто вказана в договорі, розписці та угоді сума позики є однією і тією ж сумою, тому подання позову у справі № 607/11979/13-ц у червні 2013 року перервало перебіг позовної давності.

Колегія суддів приймає до уваги доводи позивача щодо поважності причин подання даного позову аж у вересні 2016 року, а саме, що суд першої інстанції тривалий час розглядав справу № 607/11979/13-ц з приводу цих же боргових зобов`язань, скасування ухваленого заочного рішення із призначенням до розгляду у загальному порядку, неодноразове відкладення судових засідань та залишення без розгляду позову у справі № 607/11979/13-ц.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та письмовим доказам, які містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 31 липня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із змінами внесеними Постановою КМУ №239 від 25 березня 2020 року.

Відповідно до пункту 3 Розділу XII Прикінцеві положення ЦПК України, із змінами внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року

Головуюча : Г.М. Шевчук

Судді: Г.В. Бершадська

Б.О. Гірський