РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року м. Рівне

Справа № 565/1877/19

Провадження № 22-ц/4815/443/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна

енергопостачальна компанія",

за участю представників відповідачів

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2020 року в складі судді Мануляка Ю.В., проголошене в 11год.45 хв. в м.Вараш,

в с т а н о в и в

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" про поділ особового рахунка по оплаті за споживання електричної енергії між співвласниками квартири, зобов`язання укласти окремі договори.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що він з відповідачем ОСОБА_2 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Кузнецовського міського суду від 18.08.2017 встановлено режим користування вказаною квартирою між ними. Договір про оплату за користування електричною енергією у вказаній квартирі укладено між ПАТ «Рівнеобленерго» та ОСОБА_2 . Позивач вважає, що він та відповідач ОСОБА_2 повинні розділити рахунки по оплаті комунальних послуг в рівних частинах, однак вони не можуть самостійно встановити порядок сплати за користування електроенергією. З метою досудового врегулювання спору ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача, проте це не дало позитивного результату. Позивач також звертався до ПАТ «Рівнеобленерго» із заявою щодо укладення окремого договору про користування електричною енергією, однак отримав відмову.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2020 року задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників в натурі та встановлення окремих обчислювальних приладів.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не досліджував докази та обставини, які стосуються вимог виключно про поділ рахунку з оплати за використану електричну енергію пропорційно по Ѕ на кожного співвласника. А ні про розподіл електричної енергії, ні про її постачання до квартири вимог не заявлено.

Звертає увагу на норми Правил користування житлових будинків, затверджених постановою КМУ №45 від 24.01.2006 року, зокрема його п.10 передбачає, що уразі відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розділяється: за електроенергію при загальному лічильнику-пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря) та вважає, що за правилами аналогії закону до спірних правовідносин слід застосувати норми ч.2 ст.373 ЦК України.

Доводить, що ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" є належним відповідачем у даній справі, оскільки з 1.01.2019 є єдиним постачальником електроенергії побутовим споживачам на території Рівненської області та отримувачем коштів від споживачів за спожиту електроенергію.

Вказує, що Законом України «Про ринок електричної енергії» встановлено обов`язок укладення між ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" та споживачем договору про користування електричною енергією.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, зобов`язати ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" поділити між двома співвласниками квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особовий рахунок по оплаті електроенергії у розмірі по Ѕ частині таких витрат на кожного без письмової згоди ОСОБА_2 . В частині зобов`язання товариства укласти окремі договори на оплату за споживання електроенергії залишити без змін.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу ТзОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» та ОСОБА_2 вважають рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі поданих сторонами доказах, яким суд дав належну оцінку. Просять її відхилити.

Позивач та його представник у судове засідання вчетверте не з`явилися. На адресу суду повернувся рекомендований лист з відміткою пошти про те, що він не вручений за відсутністю адресата ОСОБА_1 20.05.2020 р. на електронну пошту його представника адвоката Русін Т.С. надіслана повістка-повідомлення про перенесення судового засідання на 30.06.20. Заяви, клопотання про відкладення розгляду справи від них до суду не надходили. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції або за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку поза межами суду у випадку виникнення у сторони труднощів з явкою в судове засідання в місті Рівне не подавали. За наведеного, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та його представника.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилом ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Хоча, позивач апеляційної скарги на рішення суду в частині зобов`язання ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" укласти із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 окремі договори на оплату за споживання електричної енергії в квартирі не подавав, однак апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ч.4 ст.367, ч.2 ст.376 ЦПК України вийти за межі доводів апеляційної скарги та постановити рішення на підставі норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що склалися між сторонами.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

У даній справі встановлено, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 24.03.2016 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.12.1999 року власником іншої Ѕ частини вказаної квартири є ОСОБА_2 .

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.08.2017 року усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 та встановлено порядок користування квартирою, при якому ОСОБА_1 надано у володіння та користування житлову кімнату площею 11,7 кв.м., ОСОБА_2 надано житлову кімнату площею 15,9 кв.м, кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор - залишено у спільному користуванні співвласників.

З копії заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вбачається, що позивач звертався до останнього з пропозицією сплачувати порівну рахунки за спожиту електроенергію.

З відповіді ОСОБА_2 на заяву ОСОБА_1 встановлено, що відповідач був готовий домовлятись з позивачем про порядок сплати рахунків за спожиту електроенергію, однак після вирішення ряду питань, наведених у відповіді.

З копії відповіді ПАТ «Рівнеобленерго» від 20.04.2018 року ОСОБА_2 встановлено, що останньому відмовлено в укладенні окремого договору про користування електричною енергією, оскільки йому не виділено в натурі частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що свідчить про відсутність конкретного об`єкта електропостачання.

Копією заяви від 4.12.2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 , після звернення із даним позовом до суду 29.10.2019 року та відкриття провадження у справі 12.11.2019 року, звернувся до ТОВ «РОЕК» 5.12.2019 року із заявою про укладення окремих договорів на оплату за споживання електричної енергії в квартирі АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порівну без письмової згоди відповідача, а також розподіл між двома співвласниками цієї квартири особового рахунку на оплату електроенергії, що надається в квартиру (централізоване постачання) у розмірі по 1/2 частині таких витрат на кожного без письмової згоди ОСОБА_2 .

У справі, яка переглядається, встановлено, що між співвласниками квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням суду від 18.08.2017 року встановлений порядок користування вказаною вище квартирою та між ними на даний час виникла конфліктна ситуація, щодо порядку утримання спільного майна.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Позовні вимоги в частині покладення на ПАТ «Рівнеобленерго» обов`язку укласти з співвласниками окремі договори про надання послуг із електропостачання є безпідставними, виходячи з наступного.

Свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Так, статтею 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 5 цього Закону до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За положеннями ч.1 ст. 12 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтями 7,8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця надання послуг своєчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з пунктом 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених постановою КМУ №45 від 24.01.2006 року користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно з документом, що підтверджує право власності або право користування, а згідно з пунктом 7 - власник зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 10 мешканці квартири, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря).

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком за умови, якщо такий договір відповідає типовому договору. Відмова від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст.7, 12Закону України «Про житлово-комунальні послуги» .

Разом з тим, такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов`язання укласти договір про надання житлово-комунальних послуг не передбачений нормами ЦК України.

Такий же висновок викладений і в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі за № 6-110цс12, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковим для застосування судом.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач звернувся до суду із вимогами про захист свого права у спосіб, що не передбачений ст. 16 ЦК України, не встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вимога про зобов`язання розділити особовий рахунок по сплаті даної житлово-комунальних послуг апеляційний суд вважає необґрунтованою, оскільки вона є похідною від вимоги про укладення окремого договору про надання послуг із електропостачання і зобов`язувати ПАТ «Рівнеобленерго» нараховувати плату за двома особовими рахунками підстав немає.

Суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та предмет спору, не застосував норми ЦК України, Закон України„Про житлово-комунальні послуги" та Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені постановою КМУ №45 від 24.01.2006 року, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, хоч зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша пункт чотири).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта).

Отже, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення місцевого суду в оскаржуваній позивачем частині, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 січня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 30 червня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.

Ковальчук Н.М.