Справа № 175/261/20
Провадження № 2/175/71/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

25 березня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сотник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з батьком.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він зареєструвала шлюб з відповідачем від якого вони мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, ОСОБА_2 має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, позивач зазначив, що сімейні стосунки між сторонами припинилися, подружжя проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства, тому вважає за доцільне розірвати шлюб з відповідачем, що відповідатиме спільним інтересам сторін.

Крім того, позивач зазначає про наявність спору між сторонами щодо проживання дітей, вказавши про те, що діти з народження постійно проживають з ним, і він повністю опікується їх розвитком, навчанням та станом їх здоров`я фактично без участі матері, тому вважає за необхідне визначити місцем проживання дітей всіх трьох саме з ним.

Позивач надав до суду письмову заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, у наданий судом строк відзив на позов не подавала, зустрічний позов не пред`явила, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вищевказані обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку.

Судом встановлено, що 07 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_2 . Шлюб зареєстровано Дніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрацій актів цивільного стану зроблено актовий запис №86.

У шлюбу народилося двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане Дніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №88); та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане Виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №38).

Крім того, до укладення шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 народила доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 видане Виконкомом Токівської сільської ради Апостолівського району, актовий запис №05).

Проте, як встановлено судом, спільне життя між сторонами не склалося, в результаті чого на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено і вони проживають окремо, тому відсутній подальший сенсу підтримувати сімейні відносини.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України ). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України , суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з причин відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, беручи до уваги, що сім`я в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України фактично припинила своє існування, а також враховуючи той факт, що будь-які відомості, які б спростовували зазначені позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір стосовно подальшого місця проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції).

Відповідно до ч.3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

У ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. (далі - Конвенція про захист прав людини) передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Як встановлено судом, діти постійно проживають з позивачем, який повністю опікується їх розвитком, навчанням та станом здоров`я фактично без участі матері, яка доглядом за дітьми не займається, повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, крім того наразі місце перебування відповідача не відоме.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 Сімейного кодексу України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11.07.2017 р. Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважено про те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Разом з тим, враховуючи той факт, що наразі місце перебування відповідача не відомо, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 саме з їх батьком, що буде відповідати їх інтересам.

Разом з тим, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у частині визначення місця проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_1 , оскільки останній відповідно до свідоцтва про народження не є батьком неповнолітньої.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. за подачу позовну.

Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 128, 129, 130, 131, 133, 137, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 279, 280 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 24, 105, 109, 110, 112, 113, 114, 115 Сімейного кодексу України, практикою рішень ЕСПЛ, ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 червня 2017 року Дніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №86 - вважати розірваним.

Після розірвання шлюбу прізвище сторін залишити без змін.

Визначити місце проживання дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане Дніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №88); та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане Виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №38); разом з батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) .

У задоволенні позову у частині визначення місця проживання ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 видане Виконкомом Токівської сільської ради Апостолівського району, актовий запис №05) разом з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_5 виданий 05 квітня 2007 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП - не відомий) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_5 виданий 05 квітня 2007 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП - не відомий) на користь держави в сумі 840 грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Бойко