Справа № 188/1226/18
Провадження № 2/188/300/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області

в складі :

головуючого судді Ніколаєвої І.К.

за участю секретаря судового засідання Фесик Ю.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 В ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в залі суду в смт. Петропавлівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.04.2012 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 11820 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач в свою чергу порушує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 08.07.2018 року утворилася заборгованість в розмірі 137 457 гривень 76 копійок, яка складається з наступного:

- 8837 гривень - тіло кредиту;

- 2748 гривен 88 копійок - нараховано відсотків за користування кредитом ;

- 125 871гривень 88 копійок - нараховано пені;

Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 109 574гривень 67 копійок, з яких:

- 8837 гривень 00копійок - тіло кредиту; 2748 гривень 88копійок-нараховано відсотків за користування кредитом; 97988 гривень 79 копійок-нарахована пеня за період з 12.04.2012 по 01.04.2018 року.

Постільки заборгованість у добровільному порядку не сплачена, позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та судового збору на підставі ст. ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст. 598, 599, 610, ч.2 ст. 615,629, 1050, 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, крім того, судові витрати в розмірі 1762 гривні

Представник позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», будучи повідомленим належним чином, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, де зазначено, що позивач отримав судову повістку 16.06.2020 року, в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення від 09.02.2020 року , в судовому засіданні позов не визнав повністю, прохає суд застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності. Дія картки, яку відповідачка отримала у позивача закінчилась 12.04.2015 року саме тому з цієї дати відповідачка була позбавлена можливості проводити будь-які операції по даній картці і сплативши позивачеві по даному кредиту 32 тисячі вона вважала, що кредит взагалі погашений. Наголосив на тому, що позивачем не надані докази пере випуску картки на інший строк . Представник відповідача обґрунтовуючи свою позицію послався на доводи зазначені ним у письмовому відзиві.

Вислухавши представника відповідача та вивчивши матеріали справи суд проходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 12.04.2012 року між позивачем по справі АТ КБ « ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_3 , була підписана анкета заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ВАТ КБ «Приватбанку» . На підтвердження позиції представника відповідача, на наданих суду витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ВАТ КБ «Приват Банку» відсутні докази ознайомлення та прийняття вказаних умов відповідачем (підпису відповідача про її ознайомлення немає). Отже, суд вважає, що відповідач не проінформований про умови надання послуг банком.

Позивачем на підтвердження боргу Відповідача до суду подані:

розрахунок заборгованості за договором б/н від 12.04.2012 року укладеного між сторонами, станом на 31.05.2015 року та станом на 03.07.2018 року ( а.с.5-9);

копія анкети позичальника,

витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»;

умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою

Вказані документи не можуть підтверджувати обґрунтованість позовних вимог .

Розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій.

Відповідач не погоджується з сумами зазначеними в розрахунку та вважає їх надуманими через те, що картка їй була видана на 3 роки і тому розрахунок зроблений до 31.05.2015 року за цей час ним сплачено, згідно розрахунку 32061,81 гривня. Картка не перевипускалась і наданий розрахунок станом на 03.07.2018 року зроблений по неіснуючій картці.

Копія анкети позичальника є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні Цивільного кодексу України і для укладення договору обов`язковим елементом процедури такого укладення є прийняття цієї пропозиції (акцепт), відсутність якого підтверджується матеріалами справи. Додатково потрібно зазначити, що в зазначеній анкеті відсутні будь які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання: в анкеті відсутня сума грошових коштів , яку зазначає позивач в позові, відсутня умова про надання Позивачем тієї чи іншої суми, відсутня умова про обов`язок повернення тієї чи іншої суми, відсутній строк надання грошових коштів Позивачем та строк повернення цих коштів Відповідачем, відсутні будь які посилання на картку, з якої Відповідач міг отримувати грошові кошти, відсутня умова про отримання цієї картки відповідачем.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" не можна вважати складовими частинами укладеного між відповідачем та позивачем кредитного договору про що вказано у правовій позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15).

Також необхідно зазначити, що невід`ємною частиною кредитного договору згідно з пунктами 2.1.1.2., 2.1.1.12.13 витягу з Умов та Правил є Пам`ятка клієнта, яка видається позичальнику, визначає, зокрема умови кредитування, вид кредитної картки. Така Пам`ятка у матеріалах справи відсутня, відповідачем не підписувалась, що підтверджує наданими доказами сторін.

На підставі наведеного суд також враховує позицію відповідача, який не заперечую про отримання ним кредитного ліміту у розмірі 11820,00 гривень на платіжну картку , згідно укладеного договору № б/н від 12.04.2012 року , строк дії картки був зазначений три роки, тобто до 12.04.2015 року. Іншої картки банком випущено не було, що підтверджується відсутністю платежів щодо погашення кредитного зобов`язання з боку відповідача, всі розрахунки зроблені банком по неіснуючій картці після 12.04.2015 року і є безпідставними. На підставі цього відповідач прохає застосувати до цих правовідносин строк позовної давності наполягаючи на тому, що строк дії картки закінчився у 2015 році та останній платіж був проведений також у 2015 році. Дана позиція висловлена у письмовому відзиві відповідача від 18.06.2020 року .

Оцінюючи дану позицією відповідача суд враховує, що згідно п. 2.1.1.2 Умов та правил надання банківських послуг датою укладення договору на надання банківських послуг є дата отримання картки . Договір укладається на п`ять років. Якщо за місяць до закінчення терміну дії жодна із сторін письмово не відмовляється від договору, він продовжується на такий же термін.

Крім цього суд враховує, що у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у цивільній справі від 18.12.2009 року N14 роз`яснено, зокрема, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не ДОВЕДЕНО, що є самостійною підставою для цього.

Отже, на підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.04.2012 року, згідно якого, станом на 08.07.2018 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 109574,67 грн., а саме: тіло кредиту 8837,00 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 2748,88 грн., заборгованість за пенею та комісією 97988,79 грн (а.с.3).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_3 від 12.04.2012 року розмір комісії за користування кредитом, а також неустойки не зазначений (а. с.13).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотки за користування кредитними коштами, комісію, а також неустойку пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.04.2012 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку,що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: можливість проведення зміни тарифів (п. 5.3), права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування (пункт 8.6), а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання, пункт 9.12), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.04.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.08.2018 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісії, неустойки, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.04.2012 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір та порядок нарахування комісії банку, а також неустойки (пені, штрафу).

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» комісії і неустойки (пені, штрафів), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті позичальника від 12.04.2012 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до п. 22 ч. 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості нарахованих проценів за користування кредитом у сумі 2748,88 гривень та пені за період з 12.04.2012 року по 01.04.2018 року в сумі 97988,79 гривень.

Матеріали справи не містять доказів визнання ОСОБА_3 , зокрема, факту погодження між сторонами розміру та порядку нарахування комісії та неустойки (пені, штрафів) у будь-якому розмірі.

Необхідно також зауважити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12.04.2012 року у вигляді заяви позичальника, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Виходячи з викладеного, встановивши отримання відповідачем тіла кредиту в сумі 8837,00 гривень, що не спростовано відповідачем, - суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту в розмірі 8837,00 гривень

Щодо вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд зазначає наступне.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 5-12) не відповідає вимогам ст.ст. 77 80 ЦПК України, є неналежним доказом, оскільки не завірений належним чином, не містить прізвища, ініціалів, найменування посади працівника позивача, що виготовив даний розрахунок; розрахунок не скріплений печаткою чи штампом юридичної особи.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не є складовою кредитного договору, адже не підписаний відповідачем та ним не визнається; встановивши, що належні та допустимі докази наявності та розміру заборгованості за відсотками суду не надані, - суд дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 2748,88 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат суд керується положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де вказано що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» також підлягають стягненню судові витрати у сумі 1007,38 гривень, решту сплаченого судового збору покласти на позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 207, 256, 257, 258, 259, 261 ЦК України, ст.ст ст. 4, 133, 141, 229, 258-259, 263-265, 353-354 ЦПК: суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інпп. НОМЕР_1 , яка народилася с. Васюкове , Петропавлівського району, Дніпропетровської області, зареєстрованої АДРЕСА_1 на користь АТ КБ « ПРИВАТБАНК» , рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299,

заборгованість в розмірі 8837 (вісім тисяч вісімсот тридцять сім) гривен 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 нарахованих відсотків за користування кредитом та нарахованої пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , інпп. НОМЕР_1 , яка народилася с. Васюкове, Петропавлівського району Дніпропетровської області, зареєстрованої АДРЕСА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», , рахунок № НОМЕР_2 , МФО № 305299, витрати, що складаються з судового збору в сумі 1007 (одна тисяча сім) гривень 38 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Суддя І. К. Ніколаєва