Житомирський апеляційний суд
Категорія 26 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/11096/15 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання частково недійсним кредитного договору, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Акціонерне товариство «ПриватБанк»» звернулось до суду з даним позовом, в якому зазначено, що 10 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZ0GA00004327, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 34025 дол. США, зі сплатою 12,48 % річних, строком до 9 квітня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_1 не виконує кредитні зобов`язання, станом на 1 липня 2015 року утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 18993,04 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 16778,89 дол. США, заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 1058,16 дол. США, 49,51 дол. США комісійних нарахувань, 190,71 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, а також штрафів: 11,90 дол. США ( фіксована частина), 903,86 дол. США ( процентна складова).

Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 18993,04 дол. США, що за курсом НБУ, встановленим на 1 липня 2015 року, є еквівалентним 398853 грн. 80 коп.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсними окремі положення вказаного кредитного договору, а саме: підпункти 2.2.3, 2.2.7, 2.2.9 пункту 2.2 статті 2; підпункти 2.3.1, 2.3.7, 2.3.9 пункту 2.3 статті 2; пункти 4.1-4.6 статті 4; пункти 5.1-5.6 статті 5; пункт 7.2 статті 7; пункт 8.1 статті 8.

Окрім того, просила розірвати зазначений кредитний договір та визнати недійсним договір іпотеки, укладений 10 квітня 2008 року.

В обгрунтування своїх вимог зазначила, що при укладенні спірного кредитного договору банк навмисно ввів її в оману, не провів з нею переддоговірну роботу, не повідомив у письмовій формі про сукупну вартість кредиту та вартість супутніх банківських послуг, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Окрім того, в порушення вимог ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року, банк встановив у кредитному договір плату за надання кредитних коштів та резервування ресурсів та проведення додаткового моніторингу.

Також, визначаючи розмір кредиту у доларах США, банк не зазначив її еквівалент у національній валюті України, що свідчить про порушення вимог ст. 192, 524 та 533 ЦК України.

Вказує, що умови кредитного договору про надання коштів в іноземній валюті та сплату відсотків в доларах США є несправедливими, оскільки є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України покладаються лише на позичальника.

Зловживаючи своїм правом, банк зобов`язав позичальника письмово узгодити з ним договір страхування, позбавивши таким чином можливості вільного волевиявлення при підписанні цієї угоди.

Дискримінаційною є умова кредитного договору, яка передбачає право банку в односторонньому порядку збільшувати відсоткову ставку за користування кредитними коштами.

Передбачене у кредитному договорі право банку у будь-який спосіб доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника, а також про наявність і відсутність у нього майна, стан цього майна, не відповідає положенням п.5 ч.11 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів».

Пункти 5.1-5.6 статті 5 кредитного договору є дискримінаційними та несправедливими, оскільки встановлюють відповідальність лише позичальника. Окрім того, зазначені положення передбачають покладення на останнього подвійної відповідальності у вигляді штрафу та пені за одне й теж саме порушення зобов`язання. Також визначений у п.п.5.5 договору термін позовної давності тривалістю у п`ять років не відповідає вимогам ст.258 ЦК України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 2 квітня 2018 року позовні вимоги АТ КБ « ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ « ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 17407,05 дол. США, з яких: 16778,89 дол. США становить заборгованість за кредитом; 1058,16 дол. США - складає заборгованість зі сплати відсотків, що за офіційним курсом НБУ, встановленим на 2 квітня 2018 року, становить 457927 грн. 26 коп.

В задоволенні решти вимог АТ КБ « ПриватБанк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ « ПриватБанк» 3347 грн. 06 коп. судового збору.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано недійсними підпункт 2.2.7, пункт 5.1 та пункт 5.3 кредитного договору.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ « ПриватБанк» судовий збір в сумі 162 грн. 40 коп.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Богунського районного суду м. Житомира від7 грудня 2016 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ « ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зокрема, зазначає, що умови договору ( пункт 5.1) передбачають застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності у випадку несвоєчасного повернення тіла кредиту. В свою чергу, пунктом 5.3 договору передбачено нарахування штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за інші порушення зобов`язань. Таким чином, в даному випадку на ОСОБА_1 не покладається подвійна відповідальність за одне й те ж саме порушення умов договору.

Помилковим також є й висновок суду про визнання недійсним підпункту 2.2.7 кредитного договору, яким передбачено погодження з банком договорів страхування, в тому числі вибір страхувальника, оскільки зазначена умова забезпечує відкрите інформування позичальника про можливість страхування в будь-якій компанії, яка перевірена банком та договори страхування якої відповідають вимогам кредитодавця й враховують інтереси сторін кредитного договору.

В поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у розмірі 17407, 05 дол. США, а також в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення,- про відмову у задоволенні позову АТ КБ « ПриватБанк» у повному обсязі та задоволення її зустрічних позовних вимог.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що за допомогою здійснених нею розрахунків, які були надані до суду першої інстанції, вона довела ту обставину, що щомісячна плата за спірним кредитним договором має становити 497,66 дол. США або 498,69 дол. США. Проте, умовами договору щомісячний платіж визначений у сумі 520,66 дол. США. Таким чином, в розрахунку сукупної вартості кредиту банк приховав від неї суму 2762, 40 дол. США чи 2638,80 дол. США.

У п.8.1 кредитного договору зазначено, що загальний розмір кредиту становить 37675 дол. США. Водночас, з урахуванням всіх складових кредиту, його розмір становить 38700 дол. США

Вказані обставини свідчить про те, що при укладенні кредитного договору банк ввів її в оману та не надав повну й достовірну інформацію щодо умов кредитування.

Окрім того, суми відсотків та винагороди, які зазначені в додатку №1 до кредитного договору, є більшими, ніж зазначені в додатку №2 до спірного договору.

ОСОБА_1 вважає, що при вирішенні спору суд не перевірив правильність здійсненого банком розрахунку заборгованості й прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та не в повному обсязі задовольнив її зустрічний позов.

Також зазначає, що при частковому задоволенні її позову суд не вирішив питання про розподіл судових витрат й не відшкодував їй кошти, понесені при сплаті судового збору.

В судовому засіданні представник АТ КБ « ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу банку та не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 . При цьому, пояснив, що висновок судово-економічної експертизи від 12 лютого 2020 року не може вважатись належним доказом, оскільки містить посилання на законодавство, яке втратило чинність.

Окрім того, експертом не враховано те, що при визначенні щомісячного платежу за кредитом, окрім іншого, слід виходити із розміру страхових внесків.

Представник позивача за первісним позовом також звернув увагу суду на ту обставину, що експертний висновок не містить відповіді на питання про те, який загальний розмір заборгованості за спірним кредитним договором.

ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні не визнали апеляційну скаргу АТ КБ « ПриватБанк» та підтримали подану ними апеляційну скаргу. При цьому, зазначили, що наданий банком розрахунок заборгованості спростовується висновком судової експертизи.

ОСОБА_1 також пояснила, що розмір заборгованості не перевищує 17000 дол. США, проте банк безпідставно нарахував відсотки, розмір яких не відповідає умов договору.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга АТ КБ « ПриватБанк» не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 квітня 2008 року між АТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZRZ0GA00004327, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 37675 дол. США, на наступні цілі: 34025 дол. США - на споживчі цілі; 660 дол. США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту; 200 дол. США - страхування майна; 165 дол. США - на особисте страхування; 3650 дол. США на сплату страхових платежів. Договором передбачено, що за користування кредитом сплачуються відсотки у розмірі 1,4 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,0 % від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно з п.7.2 договору ( п. 1.8 кредитної угоди).

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати банку 520,68 дол. США в рахунок погашення боргу.

Строк кредитування визначений сторонами по 9 квітня 2018 року.

Підпунктом 2.2.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно з п.п.8.1 та 7.2 даного договору.

Згідно з положеннями підпункту 2.2.7 позичальник зобов`язаний письмово узгодити з банком договори страхування, у тому числі вибір страхувальника та перелік страхових ризиків, які підлягають страхуванню.

Окрім того, у підпункті 2.2.9 договору зазначено, що позичальник зобов`язаний відшкодувати банку витрати/збитки, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за цим договором, а також за договорами іпотеки, поруки, укладеними з метою забезпечення зобов`язання позичальника.

Згідно з підпунктом 2.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні.

У підпункті 2.3.7 передбачено, що банк має право достроково стягувати кредит, в тому числі шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Підпунктом 2.3.9 договору визначено право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов`язань, у разі порушення позичальником будь-яких зобов`язань за цим кредитним договором.

Пунктами 4.1-4.5 договору також передбачено, що для виконання зобов`язань банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту і надає позичальнику право на їх використання.

За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у пункті 8.1 договору.

Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування, виходячи з 360 днів у році.

При останньому погашенні винагорода за резервування нараховується за весь час резервування.

Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісячно з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем.

Зарахування коштів для погашення винагороди за резервування ресурсів здійснюється з урахуванням черговості.

Пунктами 5.1,5.3-5.5 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі , який зазначений в п.8.4 договору за кожний день прострочення.

При порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Терміни позовної давності по вимогах щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки встановлюється сторонами тривалістю у 5 років.

Також у п.7.2 договору визначено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів, сплачених на день здійснення моніторингу та коштів, нарахованих банком на останній термін сплати.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просила визнати вищезазначені положення кредитного договору недійсними.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст.1054 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупні вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до положень ч.7 ст.15 вказаного Закону у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника ( виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей,- споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих збитків.

Отже, зазначеним Законом чітко визначені наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, й такими наслідками є виникнення у споживача права розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору чи окремих його положень недійсними, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, які відповідають вимогам закону й настання яких бажають сторони. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень ( деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та спричиняють правові наслідки, які сторони не бажали отримати.

Таким чином, права споживача у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію підлягають захисту у випадках та в спосіб, передбачених ч.7 ст.15 Закону України « Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на час укладення спірної угоди). Даною нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла про те, що працівники банку не надали їй необхідну інформацію про умови та правила кредитування, що їй незрозумілі умови кредитного договору. Підписавши кредитний договір, вона погодилась з метою його використання, отриманням кредиту саме у доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашала кредитну заборгованість протягом тривалого часу та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань й не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Щодо визнання недійсними положень договору, якими передбачена сплата на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, резервування ресурсів та проведення додаткового моніторингу, слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5,7 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення має бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з ч.4 ст.11 даного Закону споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до положень п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, банки не мали права встановлювати платежі, які споживач мав сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснював на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснював на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняв банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин ( укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі №6-2071 ці16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання їх недійсними.

Аналогічний висновок також міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 9 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц.

Таким чином, положення спірного кредитного договору про сплату ОСОБА_1 на корить банку винагороди за надання фінансового інструменту, резервування ресурсів, проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки є платою, встановлення якої було заборонено законодавством, чинним на час укладення кредитного договору.

Визнання нікчемного правочину недійсним є неналежним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав споживача банківських послуг, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Належним способом захисту у даному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків нікчемного правочину.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання вказаних положень кредитного договору недійсними.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним підпункту 2.3.1 кредитного договору, яким передбачено право банку збільшувати відсоткову ставку, оскільки сторони дійшли згоди щодо умов, за яких банк вправі ініціювати питання про збільшення такої ставки та погодили процедуру й порядок зміни такої ставки.

Вірним також є й висновок суду про визнання недійсними пунктів 5.1,5.3 кредитного договору.

Так, згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника невигідних для нього правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим або у поєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення зобов`язання свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України.

Щодо визнання недійсним положень кредитного договору в частині узгодження з банком договорів страхування, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів п.2 ч.5 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Обов`язок здійснити особисте страхування та страхування іпотечного майна не може обмежуватись умовою страхування лише у визначеною банком страховою компанією та на умовах, погоджених банком, оскільки це суперечить ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» та не узгоджується з вимогами цивільного законодавства, яким передбачено принцип свободи договору.

Таким чином, суд обгрунтовано визнав недійсним вказані положення кредитного договору.

За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. ст. 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок, який містить інформацію про те, що станом на 1 липня 2015 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить18993,04 дол. США та складається із: заборгованості за кредитом у сумі 16778,89 дол. США, заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 1058,16 дол. США, 49,51 дол. США комісійних нарахувань, 190,71 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, а також штрафів: 11,90 дол. США ( фіксована частина), 903,86 дол. США ( процентна складова).

Під час розгляду справи ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року призначено судово-економічну експертизу.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №24285/19-72 від 12 лютого 2020 року здійснений банком розрахунок щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 520, 68 дол. США в додатку №2 ( «Графік погашення кредиту» до кредитного договору № ZRZ0GA00004327 від 10 квітня 2008 року) не відповідає умовам кредитування, зазначеним в договорі. За даними розрахунку експерта значення щомісячного ануїтетного платежу визначене банком в розмірі 520,68 дол. США відповідає процентній ставці 13,62654 % річних.

Також експертом зазначено, що у додатку №2 до кредитного договору відсутні дані розрахунку абсолютного значення подорожчання кредиту відповідно до вимог чинного законодавства, а також дані розрахунку загальної вартості кредиту в розрізі усіх її елементів ( платежу за кредитом, платежу за нарахованими процентами, загального платежу за розрахунковий період, супутніх витрат на користь банку та на користь третіх осіб).

Окрім того, експерт прийшов до висновку про те, що метод нарахування банком процентів за кредитним договором не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ставити під сумнів належність та допустимість вказаного висновку у суду відсутні підстави, оскільки експертиза проведена у відповідності до вимог законодавства. При експертному дослідженні були враховані вимоги нормативно-правових актів, які були чинними на час укладення спірного кредитного договору та здійснення банком обліку фінансових операцій за даною угодою.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відсоткова ставка , яка фактично нараховувалась банком, становила 13,62654 % річних, проте умовами договору передбачено нарахування відсотків у розмірі 12,48 %. Окрім того, у висновку зазначено, що метод нарахування банком процентів за кредитним договором не відповідає вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, наданий банком розрахунок заборгованості зі сплати відсотків не може бути взятий до уваги при вирішенні спору. Інших доказів на підтвердження розміру заборгованості зі сплати відсотків, суду не надано.

Водночас, матеріали справи не містять доказів щодо погашення тіла кредиту у розмірі 16778,89 дол. США.

Враховуючи вищезазначене, рішення в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00004327 в сумі 17407,05 доларів США слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення,- про стягнення на користь банку заборгованості в сумі 16778,89 доларів США.

У зв`язку з цим на користь АТ КБ « ПриватБанк» підлягає стягненню 3215 грн. 52 коп. судового збору.

В решті рішення слід залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, на її користь підлягає стягненню понесені витрати за проведення судової експертизи, у сумі 1055 грн. 04 коп.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 2 квітня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00004327 в сумі 17407,05 доларів США,- скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GA00004327 від 10 квітня 2008 року в сумі 16778,89 доларів США.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 1058,16 дол. США відмовити.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судового збору змінити, зменшивши суму з 3347 грн. 06 коп. до 3215 грн. 52 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1055 грн. 04 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: