Справа № 361/7799/18
Провадження № 2/361/298/20
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
24 червня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Лопатинській С.А., розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, треті особи: Міністерство оборони України, Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, Міністерство соціальної політики України, про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби,-
встановив :
Позивач просить стягнути з відповідача 139 683,61 грн. середнього заробітку за час проходження військової служби, з яких 94 584,05 грн. - за період з липня 2015 р. по грудень 2017р., 45 099,56 грн. за період з січня 2018р. по листопад 2018р., мотивуючи позов тим, що він з 14.07.2015р. працював у військовій частині на посаді пожежника; 16.07.2015р. наказом № 155 його було увільнено від роботи у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації., зі збереженням місця роботи та середнього заробітку на строк до закінчення особливого періоду; 17.07.2015р. він був прийнятий на військову службу за контрактом осіб сержантського складу і призначений начальником майстерні технічного обслуговування взводу матеріально-технічного забезпечення мобільного вузла зв?язку; контракт укладено до кінця особливого періоду. З 17.07.2015р. по даний час він перебуває на військовій службі у військовій частині-польова пошта НОМЕР_2 . Оскільки він працював у військовій частині за трудовим договором, і отримував заробітну плату, і з такої роботи був призваний на військову службу за контрактом, то за ним у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП зберігається місце роботи та середній заробіток. Однак з 17.07.2015р. йому відповідач нарахував, але не виплачує нарахований середній заробіток за основним місцем роботи. Таким чином, за період з липня 2015 року по грудень 2017 року йому нараховано та не виплачено збереженого за ним середнього заробітку в сумі 94584,05грн., а також виплачено заробітну плату за період з січня по листопад 2018 року в сумі 45099,56грн.
У подальшому позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, і просив стягнути середній заробіток позивачу за період з липня 2015р. по грудень 2017р. в сумі 94584,05грн., і за період з січня 2018р. по липень 2018р. 32799,68грн., всього 127 383,73грн.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач відзиву не подав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що згідно статті 119 КЗпП України, в редакції яка діяла до 01.01.2016, за працівниками, призваними на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову. З 01.01.2016 р. у зазначену норму були внесені зміни, відповідно до яких, середній заробіток перестав компенсуватися із бюджету. Тому вважає, що позивач не має права на отримання середнього заробітку за місцем роботи на час призову. Крім того, послався на те, що дана норма закону не дії відносно позивача, оскільки він був призваний на військову службу у ту саму військову частину, в якій до цього працював за трудовим договором, і за весь період служби він отримує грошове забезпечення військовослужбовця, а тому збереження і виплата йому ще і заробітної плати було б подвійною оплатою праці. При цьому не заперечує, що у вказаний позивачем період середня зарплата йому за місцем роботи, з якої він був призваний на військову службу, була нарахована, але не виплачена у зв`язку з тим, що не була компенсована військовій частині від держави, і крім того у зв`язку з тим, що нарахована заробітна плата була помилково.
Третьою особою Міністерством Оборони України письмових пояснень щодо позову не надано.
Третьою особою Міністерством Соціальної Політики України надані письмові пояснення, в яких міністерство послалось на те, що постановою КМУ від 04.03.2015 р. №105, було передбачено на особливий період мобілізованим працівникам збереження місця роботи, посади та виплата середнього заробітку, з подальшою компенсацією з бюджету підпрємствам, установам, організаціям витрат на зазначену виплату. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII внесені зміни до ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких, починаючи з 01.01.2016р. роботодавцям не передбачено компенсацію від держави за виплату середнього заробітку працівникам, які проходять військову службу в особливий період, але за працівниками зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Виплати компенсації роботодавцям у межах середнього заробітку працівникам, призваним або прийнятим на військову службу в особливий період, за рахунок коштів державного бюджету не передбачено. Тобто виплата середнього заробітку зазначеним працівникам здійснюється за рахунок коштів роботодавця.
Третьою особою Департаментом соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації письмових пояснень щодо позову не надано.
Вислухавши доводи сторін і надані ними докази, суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини:
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , останній з 23.05.2013р. прийнятий на роботу пожежником пожежної команди. 20.03.2014р. ОСОБА_1 переведено на посаду слюсаря до відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної технічно-ремонтної роти. 14.07.2014р. переведено на посаду пожежника пожежної частини.
Згідно наказу Командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 16.07.2015р. № 155, ОСОБА_1 , пожежного пожежної команди військової частини польова пошта НОМЕР_4 до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації увільнено від роботи та визнано таким, що 16 липня 2015 р. вибув до місця виконання державних обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На підставі ст. 119 КЗпП України, за працівником ОСОБА_1 зберігати місце роботи (посаду) та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду, але не більше ніж на строк укладеного контракту (дня фактичної демобілізації)
За наказом начальника об`єднаного польового вузла зв`язку Генерального штабу збройних сил України, від 17.07.2015 р. № 22-РС відповідно до ст. 19, 20 та ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» із ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України до закінчення особливого періоду та призначено його начальником майстерні технічного обслуговування взводу матеріально-технічного забезпечення мобільного вузла зв`язку.
З листа Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2018р. вбачається, що 04.01.2018р. військовою частиною для погодження були направлені звіти до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 на виплату компенсації середнього заробітку в період з липня 2015 року по грудень 2018 року. Військовий комісар погодив звіти лише з липня 2015 по грудень 2015 року. Звіти на виплату компенсації середнього заробітку за період з січня 2016 року по грудень 2017 року не були погодженні у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р. № 911-УИ, за яким викладено в новій редакції ч. З і 4 ст. 119 КЗпП, згідно нової редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом зберігаються місце роботи, посада й середній заробіток на підприємстві, в установі, організації на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до довідки про витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації, на ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, розмір середнього заробітку за період з липня 2015 по грудень 2017 р. складає 94584,05 грн.
Згідно із звітами про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації, введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 у січні 2018 р. 4099,96 грн., лютому 2018 р. 4099,96 грн., березні 2018 р. 4099,96 грн., квітні 2018 р. 4099,96 грн., травні 2018 р. 4099,96 грн., червні 2018 р. 4099,96 грн., липні 2018 р. 4099,96 грн., серпні 2018 р. 4099,96 грн.
Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, та організацій незалежно від форми власності.
Статтею п. 3 ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до статті 5 Закону України Про Збройні Сили України- трудові відносини працівників Збройних Сил України - регулюється законодавством про працю.
Згідно ч.3 ст.1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною 7 статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.
Згідно із ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов?язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п?ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п?ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Згідно з п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, в тому числі, є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно статті 119 Кодексу законів про працю України, в редакції, що діяла 17.07.2015 р. (ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року N 433-VIII):
на час виконання державних або громадських обов?язків, якщо за чинним законодавством України ці обов?язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов?язків, передбачених законами України "Про військовий обов?язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року N 911-VIII) частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Встановлено, що позивач працював у відповідача (військова частина) за трудовим договором, не був військовослужбовцем, і правовідносини між ним і роботодавцем під час дії трудового договору врегульовані Кодексом законів про працю України.
Встановлено, що позивач під час роботи у відповідача за трудовим договором був призваний на військову службу за контрактом зі збереженням за ним робочого місяця і середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом, - згідно ст.119 КЗпПУ.
Така сама норма матеріального права передбачена і в Законі України Про військовий обов`язок і військову службу (ст.39).
Зі змісту вищезазначених положень законодавства України вбачається встановлення відповідних гарантій та пільг, до яких в тому числі віднесено збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
В свою чергу, особа, яка проходить службу за контрактом у Збройних Силах України, який є строковим та укладений на час дії особливого періоду до оголошення демобілізації, має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи протягом всього строку служби.
Таким чином, позивач має право на збереження за ним його середнього заробітку за місцем роботи, з якого він був призваний на військову службу.
І у цьому сенсі не має значення, що основне місце роботи працівника за трудовим договором збігається у даному випадку з військовою частиною, в яку позивач був призваний на військову службу. Дана обставина не може бути підставою для обмеження позивача у його правах, в тому числі і у праві на збереження за ним середнього заробітку за місцем роботи наряду з правом на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.
Всі інші положення, підзаконні нормативні акти регулюють порядок і механізм реалізації вказаного права працівника і військовослужбовця, але ні яким чином не скасовують такого права, встановленого для працівника статтею 119 КЗпПУ. І жодною редакцією вказаної норми закону дане право працівника не скасовувалось.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.2015 року № 911 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» щодо здійснення компенсації громадянам, які призвані на військову строкову службу.
Відповідно до абз.3 п. 3 Постанови КМУ від 04.03.2015р. зі змінами працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Згідно п. 4 Постанови - Для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2. Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 111).

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 111).
Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 КЗпП України, - для виплати заробітної плати.
Відповідно до статті 115 КЗпП та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Таким чином механізм реалізації права працівника на збереження за ним середнього заробітку, наданого йому статтею119 КЗпП, і аналогічного права військовослужбовця за спеціальним військовим законом на отримання окрім грошового забезпечення військовослужбовця також і середнього заробітку за місцем роботи, з якого він призваний на військову службу, полягає в тому, що середній заробіток нараховується призваному на військову службу на особливий період працівнику і виплачується за місцем роботи, з якої він призваний; роботодавець у зв`язку з збереженням (нарахуванням і виплатою) заробітної плати такому працівнику подає у визначені строки і у визначеному порядку звіти на компенсацію своїх витрат на виплату такому працівнику заробітної плати, і подальші правовідносини вже регулюються і існують між роботодавцем і відповідним державним органом. Закон не пов,язує право працівника на отримання збереженою за ним зарплати за місцем роботи, надане йому статтею 119 КЗпП, з тим, чи виконав роботодавець свій обов`язок щодо подання звітів, і чи отримав від держави відповідну компенсацію.
Таким чином, не перерахування Відповідачу компенсацій з Державного бюджету, передбачених Порядком компенсації, або відсутність гарантій такого перерахування, не може бути підставою для відмови Відповідача виконувати вимоги статей 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов?язок»
Правильність таких висновків підтверджується також і самим тим фактом, що відповідач нараховував позивачу збережену за ним заробітну плату за певний період військової служби, але у подальшому її не виплатив, чим порушив трудові права позивача.
Посилання відповідача , що нарахована зарплата була помилково, є таким, що суперечить вимогам закону. При цьому суд бере до уваги, що зарплата позивачу нараховувалась на підставі наказу керівника, відсутній наказ про скасування такого наказу, відсутнє рішення про визнання наказу незаконним, недійсним. Тобто даний наказ є чинним і має виконуватись. А посилання відповідача на помилкове нарахування є голослівним і до уваги судом не береться.
Згідно довідки про витрати на виплату компенсації середнього заробітку, виданої ОСОБА_1 військовою частиною, загальна сума середнього заробітку за період з липня 2015 р. по грудень 2017 року складає 94584,05 грн.
Звітами про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам підтверджується, що за період з січня 2018 р. по серпень 2018 р. середній заробіток становив 32 799,68 грн.
Представник відповідача не заперечував щодо розміру середньої заробітної плати позивача ОСОБА_1 за період з липня 2015 р. по серпень 2018 р. зазначених у вказаних довідках. Такі розміри співвідносяться і з витратами на виплату компенсації середнього заробітку у звітах про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, долучених позивачем до позовної заяви.
Дані суми є збереженим за позивачем середнім заробітком за основним місцем роботи на час призову на військову службу згідно ст.119 КЗпП. Тому дані суми підлягають стягненню з відповідача. Позов в цій частині обгрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.115,119 КЗпП України, ст.ст. 12,13, 81, 259, 263-265ЦПК України, ЗУ Про військовий обов?язок і військову службу, ЗУ Про оплату праці, суд,-
в и р і ш и в :
Позов задовольнити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: 07421, Київська обл., Броварський р-н, с. Семиполки) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) - 127383,73 грн. середнього заробітку , збереженого за ним за оснвним місцем роботи за період проходження військової служби з 17 липня 2015 року по 31 липня 2018 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк апеляційного оскарження обраховуються з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень ЦПК України. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.
Повне рішення виготовлено 26.06.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова