Номер провадження: 22-ц/813/2532/20
Номер справи місцевого суду: 520/5447/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року, ухваленогопід головуванням судді Калашнікової О.І., -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог ОСББ «Вільямса,59Д» про усунення порушень права спільної сумісної власності на спільне майно багатоквартирного будинку, в якому просив визнати незаконними та скасувати свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення технічного поверху загальною площею 127,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 10.02.2005 року виконкомом Одеської міської ради Кіктенко С.П.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог ОСББ «Вільямса,59Д» про усунення порушень права спільної сумісної власності на спільне майно багатоквартирного будинку, в якому просила визнати незаконними та скасувати свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення літ. «А» загальною площею 19,10 кв.м. і загальною площею 18,2 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 , відображені в технічному паспорті від 18.02.2009 року, видані 18.03.2009 року виконкомом Одеської міської ради Кіктенко С.П.

Ухвалою суду обидві справи були об`єднані в одне провадження.

В обґрунтовування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зазначили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2007 року. ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міськради 28.12.2004 року.

Багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , належить молодіжному житлово-будівельному товариству «ДОМ».

ОСОБА_3 є власником трьох нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 .

Позивачі вважають, що ОСОБА_3 оформила право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 з порушенням вимог законодавства, оскільки відповідачка отримала у власність нерухоме майно, яке за законом є спільним (неподільним) майном багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню, оскільки спірні нежитлові приміщення, є допоміжними приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 і не можуть перебувати у власності ОСОБА_3 , так як приміщення площею 127,5 кв.м. є даховою котельною, а приміщення площею 19,1 кв.м. і 18,2 кв.м. є колясочною, вестибюлем і щитовою.

На підставі викладених обставин позивачі звернулися до суд з вказаними позовами, які просили задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення. Позов ОСОБА_4 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування фактичних обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що позивачами були надані переконливі докази про те, що спірні приміщення колясочної, вестибюлю та котельної є неподільним майном багатоквартирного будинку, яке не підлягає відчуженню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки свідоцтва про право власності ОСОБА_3 були видані без порушення вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, рішення суду не суперечить актам цивільного законодавства та не порушує прав ОСОБА_1 .

Також, не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , особа яка не була залучена до участі у справі, але вважає що оскаржуваним рішенням порушені її права, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування фактичних обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду стосується її прав та законних інтересів, як власника квартири у багатоквартирному будинку, частиною якого є спірне майно та оскаржуваним рішенням суду фактично вилучено з власності апелянта частина неподільного майна багатоквартирного будинку-приміщення котельної, частина вестибюля та колясочна.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, твердження апелянта стосовно того, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідають дійсності, а ОСОБА_3 набула на спірні приміщення право власності на законних підставах.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено головуючого суддю Комлева О.С. зі складом колегії суддів.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 70-73 т. 3).

Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 19.06., 04.12.2019 року, 18.03., 2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня 2019 року по червень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 900 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з жовтня 2018 року (а.с. 34 т. 3).

Сторони про розгляд справи на 17 червня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 199-207 т. 3).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2007 року. ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міськради 28.12.2004 року.

Багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , належить будівельному товариству «ДОМ», що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 5499617 від 18 листопада 2004 року. Молодіжне житлово-будівельне товариство «ДОМ» виступило забудовником вищевказаного багатоквартирного будинку і здало будинок в експлуатацію двома чергами. Перша черга будівництва була введена в експлуатацію відповідно до акту Державної технічної комісії про прийняття закінченого об`єкта в експлуатацію від 24.12.2003 року, який затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації № 2096 від 25.12.2003 р., друга черга будівництва була введена в експлуатацію відповідно до Акту Державної технічної комісії про прийняття закінченого об`єкта в експлуатацію від 18.11.2004 року, який затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації № 1691 від 18.11.2004 р.

ОСОБА_3 є власником трьох нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 : нежитлового приміщення загальною площею 19,1 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 18.03.2009 року виконкомом Одеської міськради; нежитлового приміщення загальною площею 127,5 кв. м. на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.02.2005 року виконкомом Одеської міськради і нежитлового приміщення загальною площею 18,2 кв. м. на підставі свідоцтва про право власності, виданого 18.03.2009 року виконкомом Одеської міськради.

Підставою оформлення і видачі свідоцтв про право власності на нежилі приміщення є укладені ОСОБА_3 з молодіжним житлово-будівельним товариством «ДОМ» інвестиційні Договори та Акти приймання - передачі до них.

Позивачами було зазначено, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 і не можуть перебувати у власності ОСОБА_3 , при цьому посилалися на положення ст.1Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», де викладено поняття допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Так, допоміжними приміщеннями є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). У даному випадку приміщення площею 127,5 кв.м. є даховою котельною, а приміщення площею 19,1 кв.м. і 18,2 кв.м. є колясочною, вестибюлем і щитовою. У якості доказів позивачі надали висновки будівельно-технічного експертного дослідження за №ED-2502-1-714.17 від 25.05.2017 року і за № ED-502-1-715.17 від 31.05.2017 року, виготовлені судовим експертом Кріві К.В .

Також судом були взяті до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що відповідно до законодавства, чинного на момент укладення договорів інвестування, визначення допоміжних приміщень містилось у ч.1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», під допоміжними приміщеннями розумілось (підвали, сараї тощо) цього фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення у жилих будинках призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

На обґрунтування своїх доводів представник відповідача посилався на Рішення Київського районного суду м. Одеси, справа № 520/10983/14-ц від 12.09.2014, яке набрало законної сили, яким встановлено, що спірні нежитлові приміщення є нежитловими та не відносяться до допоміжних, а отже можуть бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень права спільної сумісної власності на спільне майно багатоквартирного будинку, а також позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення порушень права спільної сумісної власності на спільне майно багатоквартирного будинку, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначені в Законі України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991р., який передбачає, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 і молодіжне житлово-будівельне товариство «ДОМ» уклали інвестиційні договори: 04.09.2003 року на будівництво нежитлового приміщення площею 18,2 кв.м., 12.09.2003 року на будівництво нежитлового приміщення площею 19.1 кв.м., 10.03.2004 року на будівництво нежитлового приміщення площею 127,5 кв.м. Також вказані обставини встановлені і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2014 року, яке набрало законної сили, тому не зазначені обставини не підлягають доказуванню, оскільки встановлені щодо спірних приміщень належних на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , а з огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачами було заявлено про «фальшивість» укладених інвестиційних договорів, проте судом вірно зазначено, що вимог про визнання угод недійсними позивачі не ставили, також не надали належних і допустимих доказів «фальшивості» укладених угод.

Цивільний Кодекс України, ЗУ «Про інвестиційну діяльність», ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» не містять прямої заборони на укладання договорів інвестування, передачу у власність приміщень (їх частину), розташованих на технічних поверхах, на перших (цьокольних) багатоквартирних житлових будинків.

Також судом вірно зазначено, що наведені представником позивачів посилання на проектні рішення, державні будівельні норми і правила, акти прийняття закінченого будівництвом житлового будинку свідчать, що багатоквартирний житловий будинок разом з приміщеннями технічного поверху є об`єктом інвестицій за договором і цей об`єкт відповідає будівельним нормам і правилам.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно в період оформлення ОСОБА_3 свідоцтв про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 127,5 кв.м., загальною площею 18,2 кв.м., загальною площею 19,1 кв.м. здійснювалась КП «БТІ та РОН» Одеської міської ради відповідно до вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції, яка діяла на час видачі свідоцтв, а саме від 28.05.2004 року та 06.02.2009 року).

Висновки суду про те, що позивачі не надали належних доказів того, що оскаржувані свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення були видані з будь-яким порушенням вимог Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 є вірними.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі викладених обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 127,5 кв. м., загальною площею 18,2 кв.м., загальною площею 19,1 кв.м. набуті на підставі Інвестиційних Договорів укладених між ОСОБА_3 та молодіжним житлово-будівельним товариством «ДОМ» б/н від 04.09.2003 року, від 12.09.2003 року та від 10.03.2004 року та Актів приймання передачі від 20.12.2004 р., від 12.05.2005 року та від 12.02.2005 року, тобто вважаються такими що набуті правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону та незаконність набуття права власності ОСОБА_3 на вищевказані нежитлові приміщення не встановлена судом.

Крім викладеного, судом було встановлено, що факт правомірності набуття права власності на вищевказані нежитлові приміщення ОСОБА_3 є встановленою обставиною рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2014 р. по справі № 520/10983/14-ц, який у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в даній справі.

Поняття допоміжного та нежилого приміщення не є тотожними, оскільки законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення. Згідно зі ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку; а нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не входить до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

У даному випадку спірні приміщення є нежитловими, що визначено правовстановлюючими документами на ці приміщення, технічною документацію і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.09.2014 року.

Щодо будівельно-технічного експертного дослідження судом вірно зазначено наступне.

У відповідності до положень ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Оскільки, висновки будівельно-технічного експертного дослідження за №ED-2502-1-714.17 від 25.05.2017 року і за № ED-502-1-715.17 від 31.05.2017 року були виготовлені судовим експертом Кріві К.В. без безпосереднього обстеження спірних приміщень та без дослідження оригіналів проектно-технічної документації та правовстановлюючих документів, висновки суду щодо неприйняття вказаних висновків як належні, допустимі і достовірні докази є вірними.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Тому закон спеціально регулює не тільки підстави набуття права власності, а й підстави його припинення, які визначено в ст. 346 ЦК України. Наведений у ч.1 зазначеної статті перелік не є вичерпним. Відповідно до ч.2 цієї норми право власності може бути припинене також в інших випадках, установлених законом.

Оскільки, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 не довели суду наявність у них прав на спірні нежитлові приміщення, суд на законних підставах залишив їх позовні вимоги без задоволення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачами були надані переконливі докази про те, що спірні приміщення колясочної, вестибюлю та котельної є неподільним майном багатоквартирного будинку, яке не підлягає відчуженню, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а доказів на підтвердження доводів позовних вимог та до доводів апеляційної скарги, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що рішення суду стосується її прав та законних інтересів, як власника квартири у багатоквартирному будинку, частиною якого є спірне майно та оскаржуваним рішенням суду фактично вилучено з власності апелянта частина неподільного майна багатоквартирного будинку-приміщення котельної, частина вестибюля та колясочна, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів про те, що ОСОБА_3 незаконно набула право власності на вищевказані нежитлові приміщення, які фактично вилучені з власності апелянта до суду надані не були.

Інші доводи апеляційних скарг також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 червня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра