Справа № 357/1634/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Біла Ірина Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору іпотеки припиненим, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 08.05.2008 року між нею та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 333/П/33/2008/840, за умовами якого позивач отримала кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 41360 доларів США, що становить 208 868 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 06.05.2033 року з відсотковою ставкою 14, 69% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 08.05.2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності. А також, 08.05.2008 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Кушнір Н.Б. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору іпотеки, було накладено заборону відчуження цієї квартири до припинення дії договору іпотеки. Позивач зазначає, що їй не було належно надано повну інформацію про кредитування, грубо порушено її права, як споживача, відповідач скористався тим, що їй, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав позивачу, відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, позивачу не надали у письмовому вигляді інформації про умови кредитування, в договорі відсутні застереження валютних ризиків, не встановлено інфляційного зестереження. Позивач вказала, що банк не мав права надавати кредит у іноземній валюті. А тому, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним кредитний договір № 333/П/33/2008/840 від 08.05.2008 року та застосувати наслідки визнання кредитного договору недійсним, а саме: визнати недійсним договір поруки № б/н від 08.05.2008 року; визнати припиненим договір іпотеки від 08.05.2008 року та припинити обтяження предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 , вилучивши з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов.

Відповідач не направив до суду свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, жодних заяв, клопотань чи відзиву на адресу суду не надходило.

Треті особи по справі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, заяв/клопотань не подали.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 08.05.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 333/П/33/2008/840, за умовами якого позивач отримала кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 41360 доларів США, що становило 208 868 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 06 травня 2033 року, з відсотковою ставкою 14, 69% річних.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 08.05.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності (а.с. 14-19).

Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2015 року було задоволено позов ПАТ КБ «Надра» та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , солідарно, заборгованість за кредитним договором № 333/П/33/2008/840 від 08.05.2008 року в сумі 637 393,29 грн. та судові витрати по справі в розмірі 3654,00 грн. (а.с. 22-26).

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що укладений сторонами кредитний договір містить умови, які є несправедливими, відповідачем не дотримано вимог законодавства України, зокрема ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема, банк належно не виконав вимоги про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Представник позивача, також, вважає, що відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав позивачу, відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, зокрема, позичальника не було повідомлено і попереджено про відповідальність за валютні ризики. Банк всупереч заборони видав кредит у іноземній валюті.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Позивач погодила запропоновані їй умови кредитування. Суду не доведено, що позивач була позбавлена можливості повністю ознайомитися з договором, внести зміни чи доповнення до договору або укласти/запропонувати додаткову угоду, відмовитися від таких умов, чи повернути борг після більш детального ознайомлення зі своїм примірником договору.

Крім іншого, представник позивача вказує, що відповідач протиправно видав кредит в іноземній валюті, і при цьому, не має значення, чи мав банк відповідну ліцензію.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Згідно п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

За положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Позивачем не доведено, що оспорюваний кредитний договір не відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'', чинної на момент виникнення правовідносин, зокрема, як слідує з обставин, що викладені в позовній заяві, кредитний договір містить особу та місцезнаходження кредитодавця; мету, форму його забезпечення шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 41360 дол. США, плату за користування кредитом у розмірі 14,69 % річних, строк погашення до 06.05.2033 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати, яка визначена щомісячними платежами, порядок нарахування процентів, право досторокового погашення, дату видачі кредиту.

Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ознайомившися з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписала договір, чим висловила своє волевиявлення.

При вирішенні спору суд, також, виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та повністю відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

Суд вважає, що кредитний договір було укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ «Комерційний банк «Надра» для укладення із ним кредитного договору. Позивач самостійно та добровільно отримала кошти, користувалася ними, що не заперечує позивач, добровільно вносила кошти на погашення кредиту, тобто тривалий час виконувала умови кредитного договору, що також, не заперечує позивач, жодних питань щодо визнання недійсним кредитного договору з 2008року до 2020 року у позивача не виникало.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що представником позивача не доведено, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, які порушують принцип добросовісності, суд вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним, - відсутні.

Суд, також, вважає необґрунтованою позицію сторони позивача про визнання припиненим Договору іпотеки. Так, позивач просить визнати недійсними кредитний договір та договір поруки від 08.05.2008року і при цьому, просить визнати припиненим Договір іпотеки.

Іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання.

Оскільки підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, на що вказано вище, то і договір іпотеки, який є похідним від основного договору, є чинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд відмовляє в задоволенні позову за його необґрунтованості, тоді як за ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 627 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 81, 89, 131, 137, 141, 263, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Біла Ірина Володимирівна , ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору іпотеки припиненим відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 09.07.2020 року.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ ЦПК України під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений ст. 354 ЦПК України, продовжується на строк дії такого карантину.

СуддяО. Я. Ярмола