ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року м. Київ

справа № 369/1440/19

провадження № 22-ц/824/4044/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у складі судді Пінкевич Н.С., повний текст складений 03.01.2020 року,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2014 року по 2018 рік. За час перебування у шлюбі вони придбали майно та побудували будинок для спільного проживання на земельній ділянці, яка належить відповідачу. При цьому, зазначила, що основним джерелом фінансування робіт по будівництву є кошти, отримані нею від підприємницької діяльності та кошти, отримані нею в борг. Боргові зобов`язання вона погасила після розірвання шлюбу також за рахунок своєї підприємницької діяльності, тому при поділі майна суд має відступити від засад рівності часток подружжя та виділити їй 5/6 частин у спірному будинку. Далі зазначила, що з грудня 2016 року будинок було завершено будівництвом та вони почали в ньому проживати. Хоч будинок був введений в експлуатацію вже після розірвання шлюбу, але побудований за час шлюбу, а тому є спільною сумісною і підлягає поділу, хоча відповідач і ухиляється від реєстрації права власності на будинок. Зазначила також, що житловий будинок побудований на земельній ділянці, яка належить на праві власності відповідачу, проте оскільки їй має бути виділено у власність 5/6 частин житлового будинку, тому і земельна ділянка має бути поділена відповідно до часток в будинку - 5/6 частин.

Отже, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 5/6 часток, а за відповідачем право власності на 1/6 частку у праві власності на індивідуальний житловий будинок загальною площею 234,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.0749 га, кадастровий номер :03:002:5052.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання за нею права власності на 5/6 часток житлового будинку та земельної ділянки.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що нею на підставі належних та допустимих доказів підтверджено факт побудови спірного житлового будинку в період шлюбу сторін та введення його в експлуатацію.

Позивач також зауважує, що у спірний період дохід, достатній для спорудження спірного будинку, мала лише вона. Дані обставини у сукупності з наявними у справі доказами придбання будівельних матеріалів та доказами руху коштів по розрахунковому рахунку позивача достовірно підтверджують, що фінансування будівельних робіт могло здійснюватися виключно за рахунок її доходів від підприємницької діяльності та за рахунок коштів, отриманих нею в борг.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Зазначає, що боргові зобов`язання на які посилається позивач є її особистими борговими зобов`язаннями, оскільки остання не надала суду доказів, що підтверджують факт отримання коштів за розписками та спрямування цих коштів в інтересах сім`ї - на будівництво будинку.

Відповідач також зауважує, що підстави для поділу спірної земельної ділянки відсутні, оскільки земельна ділянка набута ним в результаті поділу попередньо приватизованої ним земельної ділянки до реєстрації шлюбу, а тому така ділянка вважається отриманою ним із земельного фонду, а не нажитою подружжям в період шлюбу.

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили її задовольнити.

Відповідач просив залишити без задоволення скаргу з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 квітня 2014 року, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2018 року.

Також встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення 7 сесії 5 скликання Дмитрівської сільської ради від 28.09.2007 року було надано у власність земельну ділянку площею 0,1495 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, після чого в результаті поділу цієї земельної ділянки та відчуження частини земельної ділянки, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею площею 0,0749 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:5052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 30.03.2015 року (т.1 а.с.126, 176-178).

24 квітня 2015 року ОСОБА_2 отримав будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0749 га, виданий відділом містобудування і архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (т.1 а.с.118-125).

Відповідно до копії Декларації від 21.02.2019 року про готовність до експлуатації об`єкта замовника ОСОБА_2 , будівництво індивідуального житлового будинку, загальною площею 226,5 кв.м. по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052, вважати закінченим, готовим до експлуатації (т.1 а.с.129, т.2 а.с.53-54).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони, перебуваючи у шлюбі, здійснили будівництво житлового будинку. Право власності на вказаний об`єкт не зареєстровано.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 на якого оформлено земельну ділянку та дозвільні документи на будівництво будинку, до реєстраційної служби для вирішення питання реєстрації спірного нерухомого майна не звертається, не вчинює дії, направлені на оформлення свідоцтва про право власності.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки матеріалами справи доведено, що спірне майно збудовано за час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання за сторонами права на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, прийнятого в експлуатацію житлового будинку. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Посилання позивача на необхідність відступлення від рівності часток при поділі майна, на думку судової колегії безпідставне.

Так, відповідно до вимог ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З огляду на матеріали справи, колегія суддів, не встановила істотних обставин, які б були підставою для застосування до даних правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України та збільшення частки позивачки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Щодо позовних вимог поділу земельної ділянки, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 згідно з положеннями статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає в порядку Сімейного кодексу України.

Однак, позивачка набула права власності на спірну земельну ділянку як співвласник будинковолодіння.

Якщо на (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, та статтею 377 Цивільного кодексу України (постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Таким чином, наявні правові підстави для визнання за сторонами права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0749 га, на якій розташований спірний будинок, за кожним.

Таким чином, судова колегія вважає, що висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По даній справі позивачем пред`явлено майнові вимоги та сплачено судовий збір в загальному розмірі 24 012,50 грн. За результатами апеляційного розгляду такі вимоги вирішено задовольнити частково, що становить 60% від заявлених вимог. Тому згідно приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути 14 407,50 грн. понесених позивачем судових витрат.

Ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно розрахунку вартості юридичних послуг та наданих доказів про сплату позивачкою 7100 грн. за отриману правову допомогу за вказаним договором, стягненню з відповідача підлягає саме ця грошова сума витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Доказів про сплату позивачкою 19 300 грн. витрат на правову допомогу в суді першої інстанції матеріали справи не містять, тому немає підстав для задоволення цих вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за кожним право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 226,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за кожним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати у розмірі 21507 грн. 50 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :