Справа №461/3357/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року

Галицький районний суд міста Львова у складі головуючого судді Фролової Л.Д., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Марчишина Юрія Андрійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - голова Національної асамблеї людей з інвалідністю України про встановлення фактів невиконання рішення суду, відсутності договору з надання житлово-комунальних послуг, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2020 року позивачі звернулися до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львові від 09 вересня 2011 року зобов`язано Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг» укласти з позивачами та ОСОБА_3 договори про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, вивезення побутових відходів. Зазначають, що у провадженні Галицького відділу ДВС м. Львова перебуває виконавче провадження з примусового виконання згаданого рішення. Станом на момент звернення до суду рішення не виконане. При цьому, як зазначають позивачі, державний виконавець Марчишин Ю.А. вимагає від них, як стягувачів у провадженні, підписати договір, який наданий боржником - ЛМКП «Айсберг», зміст якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 невідомий. У зв`язку із тривалим невиконанням судового рішення, позивачі просять суд:

1) встановити факт невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року державним виконавцем Марчишиним Ю.А.;

2) встановити факт відсутності договору з надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛМКП «Айсберг», позивачами та ОСОБА_3 ;

3) зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) провести особистий прийом для вирішення питання виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року відкрито провадження у справі. Враховуючи вимоги ст. ст. 19, 274 ЦПК України, беручі до уваги незначну складність справи, вирішено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25 травня 2020 року до суду надійшла заява позивачів із запереченнями щодо можливості розгляду справи, оскільки ними не було отримано копій ухвали суду про відкриття провадження. У зв`язку з ненадходженням до суду станом на 02 червня 2020 року документальних підтверджень отримання позивачами копій ухвали про відкриття провадження, розгляд справи ухвалою суду був продовжений до 23 червня 2020 року.

До суду 21 та 22 травня 2020 року надійшли клопотання позивачів про долучення до матеріалів справи письмових доказів (ухвали слідчого судді від 27 березня 2020 року, копії депутатського звернення від 15 січня 2020 року на адресу Львівської міської ради). З урахуванням положень ч. 1 ст. 83 ЦПК України судом ці клопотання задоволені, письмові документи долучені до справи.

23 червня 2020 року до суду надійшла заява позивачів про зупинення провадження у справі до отримання підтвердження отримання відповідачем ухвал про відкриття провадження, продовження строку розгляду справи та копії позовної заяви із додатками.

Виключний перелік підстав для зупинення провадження визначений положеннями ст.ст. 251, 252 ЦПК України. Вказані норми процесуального закону не містять наведеної позивачами підстави для зупинення провадження у справ. Крім того, відповідно до рекомендованого повідомлення № 890, відповідачем - Галицьким відділом ДВС м. Львів 11 червня 2020 року отримано рекомендований лист з копією позову та ухвалою про відкриття провадження. Тому, у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі позивачам відмовлено.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, справу розглянуто судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України визначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви, позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заявлено вимоги, в яких вони на захист своїх прав просять встановити факти невиконання судового рішення та відсутності укладеного договору.

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Розглядаючи вимоги позивачів щодо встановлення фактів відсутності укладеного договору, а відтак невиконання рішення суду від 09 вересня 2011 року, суд звертає увагу на те, що встановлення фактів передбачено Цивільним процесуальним Кодексом України.

Зокрема, відповідно до ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що встановленню підлягає лише той факт, який має юридичне значення, а не призначений для подальшого вирішення судами спорів, пов`язаних з ним.

З наданих позивачами суду документів вбачається, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року задоволений позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) «Айсберг»; зобов`язано відповідача укласти з позивачами та ОСОБА_3 договори про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, вивезення побутових відходів.

З листів начальника Галицького відділу ДВС м. Львів від 03 січня 2020 року та начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 10 березня 2020 року (№ КО-7/3/03) вбачається, що у Галицькому відділі ДВС м. Львів з 2012 року перебуває виконавче провадження № 32435437 з примусового виконання виконавчого листа відповідно до зазначеного вище рішення суду. У ході виконання судового рішення до відділу ДВС 26 лютого 2015 року надійшов лист ЛМКП «Айсберг» про долучання до матеріалів виконавчого провадження доказів виконання боржником вимоги державного виконавця від 18 лютого 2015 року, а також додано копії супровідного листа № 190 від 25 лютого 2015 року, опису вкладеного у цінний лист та квитанції, як доказу про відправку цінного листа, копія типового договору «Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 25 лютого 2015 року. Також, на адресу відділу надійшов договір № 87 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який надіслано стягувачам 27 листопада 2019 року за вихідним номером 19979 для подальшого підписання.

У скарзі-претензії ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 03 січня 2020 року позивачі зазначили що наданий договір не відповідає вимогам законодавства.

Державним виконавцем 03 січня 2020 року на адресу позивачів надіслано роз`яснення щодо вказаного договору та з інформацією, куди саме необхідно звернутись для подальшого його підписання.

03 лютого 2020 року державним виконавцем винесено вимогу № 5964, якою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зобов`язано надати письмові пояснення про те, чи відомо їм про підписання договору, чому ними не повідомлено відділ ДВС про факт підписання договору з ЛМКП «Айсберг».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 березня 2020 року (справа № 2-446/11) відмовлено у задоволенні заяви державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львів Тетюка Р.М. про роз`яснення ходу виконання рішення суду від 09 вересня 2011 року.

Крім того, позивачами надано лист Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 14 серпня 2019 року № Г-30/7/02, лист директора юридичного департаменту Львівської міської ради від 07 листопада 2019 року, зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва - ремонту приміщень №№ 1, 3 по АДРЕСА_1 , фотографії будівництва та копія депутатського запиту № 1339 від 15 січня 2020 року на ім`я міського голови м. Львова.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ґрунтуються на факті тривалого невиконання рішення суду, винесеного іменем України. У той же час, порядок примусового виконання рішень врегульований положеннями Закону України «Про виконавче провадження», а наслідки його невиконання передбачені Кримінальним кодексом України (ст. 382). З урахування викладеного, беручі до уваги обраний позивачами спосіб захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення таких вимог позивачів.

Крім того, позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 крім наведеного заявлено також позовну вимогу про зобов`язання начальника управління юстиції провести особистий прийом позивачів для вирішення питання виконання рішення суду.

Судом встановлено, що порядок проведення особистого прийому громадян керівниками органів державної влади врегульований ст. 22 Закону України «Про звернення громадян». Статтею зокрема визначено, що керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.

Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками.

Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В той же час, з огляду на положення Конституції України та норми ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти собою інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

У цьому випадку мова йде про зобов`язання керівника територіального центрального органу виконавчої влади провести особистий прийом. Дане питання врегульоване на рівні нормативних актів Міністерства юстиції України, його територіальних утворень, наказів (розпоряджень) керівників цих органів.

Суд вважає за необхідне роз`яснити, що при недотриманні внутрішнього встановленого порядку прийому громадян в управлінні юстиції, відмови у проведенні такого прийому, у зв`язку із чим могли бути порушені права позивачів, останні мають право оскаржити дії посадових осіб до керівництва Міністерства юстиції України.

Більше того, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зміст позовних вимог - це спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Зі вказаної норми випливає, що позовні вимоги можуть бути пред`явлені виключно до фізичних або юридичних осіб, які мають статус відповідача. В той же час, позивачами даний позов поданий лише до одного відповідача - державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львів.

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, звільнення позивачів від обов`язку сплати судового збору, питання розподілу витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державного виконавця Галицького відділу ДВС м. Львів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Марчишина Юрія Андрійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - голова Національної асамблеї людей з інвалідністю України про встановлення фактів невиконання рішення суду, відсутності договору з надання житлово-комунальних послуг, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова