ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1169/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 В ОСОБА_2 ,

представника відповідача Проходи Р.С ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа Акціонерне товариство «Акцент-Банк», про захист прав споживача, визнання договору про надання фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (далі ТОВ «Автокредит плюс») про захист прав споживача, визнання договору про надання фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів.

ОСОБА_4 зазначив, що 10 липня 2017 року сторони уклали договір фінансового лізингу №АВН0А!00000067 шляхом приєднання позивача до розміщеного на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит плюс» публічного договору. За умовами цього договору відповідач передав йому у користування автомобіль «CITROEN C4», 2011 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі автомобіль), а позивач, у свою чергу, сплатив ТОВ «Автокредит плюс» 80 000 грн. вступного внеску та частину лізингових платежів.

Як з`ясувалося згодом, автомобіль мав істотні технічні несправності, внаслідок чого позивач поніс витрати на його ремонт. Оскільки ТОВ «Автокредит плюс» не надало позивачеві повної та достовірної інформації про технічний стан автомобіля, то порушено його права споживача.

Крім того, договір фінансового лізингу містить умови про покладення відповідальності за якість придбаного автомобіля лише на лізингоодержувача та відмову останнього від будь-яких претензій до лізингодавця з приводу якості предмета лізингу (п.п. 3.11, 3.12 публічного договору). Ці умови погіршують становище позивача порівняно з чинним законодавством, є несправедливими та не відповідають нормам закону. До того ж, договір фінансового лізингу укладений сторонами з недодержанням вимог закону про його нотаріальне посвідчення та є нікчемним.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд: визнати договір фінансового лізингу та заяву про приєднання до публічного договору №АВН0А!00000067 від 21 серпня 2017 року недійсними; стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» на свою користь 172 687 грн 60 коп., які включають 80 000 грн вступного внеску, 13 175 грн (вересень) і 13 000 грн (жовтень) лізингових платежів, 16 512 грн 60 коп. витрат на ремонт автомобіля та 50 000 грн моральної шкоди.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 11 січня 2018 року суд залучив Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «Акцент-Банк») до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

Ухвалою від 5 лютого 2020 року суд залишив позов у частині вимог про стягнення 16 512 грн 60 коп. витрат на ремонт автомобіля без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2020 року позов задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнуто з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_4 150 695 грн грошових коштів, 1 258 грн 43 коп. судового збору, 5 950 грн витрат на правову допомогу, а всього 157 903 грн 43 коп.

Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ТОВ «Автокредит плюс» автомобіль.

В решті позову відмовлено.

Суд виходив з того, що при укладенні ТОВ «Автокредит плюс» і ОСОБА_4 договору фінансового лізингу не було дотримано вимогу закону про його нотаріальне посвідчення, внаслідок чого цей договір є нікчемним, а кожна із сторін повинна повернути другій стороні все отримане за правочином. Зокрема, з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_4 слід стягнути всі сплачені ним за договором кошти, а той, у свою чергу, має повернути відповідачеві автомобіль. Оскільки ОСОБА_4 не довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, то в цій частині вимог позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат слід провести пропорційно розміру задоволених позовних вимог та з урахуванням виконаної адвокатом роботи з надання правничої допомоги у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «Автокредит плюс» просить рішення суду першої інстанції у частині розміру грошових коштів змінити, зменшивши суму стягнення з 150 695 грн до 98 778 грн 01 коп., а у частині витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у відшкодуванні цих судових витрат, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що складовою частиною лізингового платежу за договором є плата за користування майном, переданим у лізинг, а тому ці кошти не підлягають стягненню з лізингодавця при застосуванні реституції, як наслідків недійсності нікчемного правочину. Оскільки ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Автокредит плюс» 51 916 грн 99 коп. коштів за користування предметом лізингу, то ці кошти не можуть бути стягнуті з відповідача в порядку ст. 216 ЦК України. Вимоги ОСОБА_4 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу ґрунтуються на доказах, які подані з порушенням установленого порядку, внаслідок чого ці витрати не можуть бути покладені на ТОВ «Автокредит плюс». Суд першої інстанції не застосував норми чинного законодавства, не врахував правові позиції Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову в оспорюваній частині вимог.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ТОВ «Автокредит плюс» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення моральної шкоди, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

АТ «Акцент-Банк» не висловило своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит плюс» слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив норми ст.ст. 216, 1212 ЦК України та не дотримався положень ст.ст. 89, 141 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині розміру стягуваних грошових коштів і витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судового збору.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

10 липня 2017 року сторони уклали договір фінансового лізингу №АВН0А!00000067, за умовами якого ТОВ «Автокредит плюс» зобов`язалося передати ОСОБА_4 у користування автомобіль строком на 24 місяці за плату.

Цей договір укладений сторонами шляхом підписання Степаненком О. ОСОБА_5 . і представником відповідача заяви про приєднання до розміщеного на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит плюс» публічного договору про надання фінансового лізингу.

21 серпня 2017 року ТОВ «Автокредит плюс» передало ОСОБА_4 автомобіль, а той, у свою чергу, сплатив ТОВ «Автокредит плюс» 80 000 грн авансу. В подальшому ОСОБА_4 вніс на рахунок відповідача лізингові платежі: 29 вересня 2017 року 13 175 грн; 27 жовтня 2017 року 13 000 грн; 26 листопада 2017 року 10 500 грн; 30 грудня 2017 року 11 000 грн.; 30 січня 2018 року 11 510 грн; 27 лютого 2018 року 11 510 грн.

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України від 16 грудня 1997 року 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Із положень ч. 1 ст. 759 ЦК України слідує, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користуванням майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм матеріального закону дає підстави для висновку, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу (поставки).

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про найм (оренду), у тому числі щодо внесення наймачем плати за користування майном.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У свою чергу, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому за правилами ст. 216 ЦК України (правила реституції) кожна із сторін такого правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, або відшкодувати вартість набутого за правочином.

Двостороння реституція застосовуються, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між володільцем і власником майна, останній з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, вправі витребувати своє майно з безпідставного володіння (правила кондикції).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційним.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладання, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмету лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 3 жовтня 2018 року (справа №288/383/15-ц) з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року), які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані судами при розгляді справ.

При цьому Верховний Суд зазначив, що при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень.

Отже, суми, які були сплачені лізингоодержувачем як плата за користування предметом лізингу, не можуть бути стягнуті з лізингодавця при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу.

Встановивши, що при укладенні договору фінансового лізингу ТОВ «Автокредит плюс» і ОСОБА_4 не дотрималися вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність указаного правочину, внаслідок чого кожна із сторін повинна повернути другій стороні все отримане за правочином.

Разом із тим, суд першої інстанції неправильно визначив розмір грошової суми, яку слід стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» у порядку двосторонньої реституції.

З матеріалів справи вбачається, що за період з вересня 2017 року до лютого 2018 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Автокредит плюс» плату (проценти) за фактичне користування автомобілем у розмірі 21 272 грн 78 коп. (4180,44+3597,83+3593,64+3356,72+3337,76+3206,39).

В порядку виконання кондикційного зобов`язання ці кошти не можуть бути присуджені з ТОВ «Автокредит плюс», а тому з останнього на користь ОСОБА_4 підлягала стягненню грошова сума у розмірі 129 422 грн 22 коп. 2,78).

Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість розміру плати ОСОБА_4 за користування предметом лізингу суперечить фактичним обставинам справи.

Посилання ТОВ «Автокредит плюс» на те, що розмір плати за користування предметом лізингу склав 51 916 грн 99 коп. не відповідає зібраним доказам.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Із положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Адвокат Нагнибіда В.І. надавав ОСОБА_4 професійну правничу допомогу у справі на підставі договору про надання юридичних послуг №02.10/17 від 2 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 171-174).

Із акту №01 приймання-передачі наданих послуг від 12 квітня 2018 року, в якому міститься детальний розрахунок наданих послуг (т. 1 а.с. 175-176), слідує, що ОСОБА_6 надав ОСОБА_4 юридичні послуги у виді: усних консультацій, підготовки позовної заяви та заяви про забезпечення позову, збирання доказів, складання відповіді на відзив, представництва позивача у переговорах, оформлення документів, участі у судових засіданнях, - а всього на загальну суму 11 875 грн.

Згідно платіжного доручення № від 12 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 177) ОСОБА_4 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_6 ці кошти.

На виконання приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК України ОСОБА_4 подав докази про понесення витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, внаслідок чого суд першої інстанції правомірно прийняв їх до розгляду.

Посилання ТОВ «Автокредит плюс» на порушення ОСОБА_4 порядку подання доказів про понесення судових витрат є безпідставними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у зв`язку з розглядом справи ОСОБА_4 поніс обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 950 грн. Однак, покладаючи ці витрати на відповідача в цілому, суд не врахував, що позов ОСОБА_4 задоволено частково, тому витрати, пов`язані з розглядом справи, повинні бути покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_4 містить вимогу немайнового характеру (визнання правочину недійним) і вимогу майнового характеру (стягнення грошових коштів) з ціною позову 156 175 грн ( НОМЕР_3 ).

Оскільки цей позов задоволено лише в частині однієї вимоги майнового характеру на 82,87% (129422,22х100:156175), то з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_4 слід присудити 2 465 грн 38 коп. витрат на професійну правничу допомогу (5950:2х82,87%).

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

Отже, з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 129 422 грн 22 коп. грошових коштів у порядку двосторонньої реституції та 2 465 грн 38 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В цій частині рішення суду слід змінити.

Щодо судового збору

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових втрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Позов ОСОБА_4 у частині вимог майнового характеру (156 175 грн) задоволено частково, тобто на 82,87%, тому з ТОВ «Автокредит плюс» на користь позивача слід стягнути 1 325 грн 92 коп. судового збору за подання позову (1600х82,87%).

Відповідно до ст. 22 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» ОСОБА_4 як споживач звільнений від сплати судового збору, внаслідок чого судовий збір у частині незадоволених позовних вимог повинен бути віднесений на рахунок держави. При цьому сплачений ТОВ «Автокредит плюс» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 323 грн 35 коп. (1887,65х17,13%) має бути відшкодований відповідачеві з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2020 року в частині розміру стягуваних грошових коштів і судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (місцезнаходження 49126, місто Дніпро, проспект Праці, 2Т; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34410930) на користь ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 129 422 гривні 22 копійки грошових коштів, 2 455 гривень 02 копійки витрат на професійну правничу допомогу та 1 325 гривень 92 копійки судового збору за подання позову, а всього 133 203 гривні 16 копійок.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (місцезнаходження 49126, місто Дніпро, проспект Праці, 2Т; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34410930) 323 гривні 35 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 липня 2020 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Козак О.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 19