Справа № 524/723/20
Провадження №2/524/1307/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого - судді Вінтоняк Н.Д.,
за участю секретаря судового засідання Воблікової І.О.,
представника позивача адвоката Сеннікова А.Б.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Матяша О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначила, що 05.10.2013 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №948. Від шлюбу сторони мають 2 дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що шлюбні відносини з чоловіком погіршилися, з кінця січня 2020 року припинилися. ОСОБА_1 разом з дітьми переїхала жити до своєї матері, де проживає по цей час.
Не бажаючи відновлювати подружні стосунки, позивач має намір поділити спільне майно, придбане подружжям в листопаді 2019 року, а саме: автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, посилаючись на те, що відповідач допомоги на утримання дітей не надає, позивач вимушена самостійно їх забезпечувати, ОСОБА_1 вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя і визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного транспортного засобу, поділити майно шляхом виділення автомобілю у користування відповідача та стягнення з нього на її користь грошової компенсації вартості її частки.
Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просила суд розірвати шлюб, укладений між сторонами, визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини вказаного автомобіля, виділити ОСОБА_2 автомобіль та залишити його у користуванні відповідача, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 2/3 частини автомобіля у сумі 145505,67 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 57).
Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (а.с. 58).
Ухвалою суду від 18 червня 2020 року провадження по справі в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виділення ОСОБА_2 вищезазначеного автомобілю та залишення його у користуванні відповідача закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. ОСОБА_1 додатково зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинилися 27.01.2020 року, сторони проживають окремо, відновлювати шлюбні стосунки наміру не мають, діти проживають з нею. За останні 4 місяці відповідачем на утримання дітей було надано 4000 грн., за рішенням суду від 27.05.2020 року по справі 524/722/20 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини доходу та 1/6 на утримання позивача за час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років, починаючи з 13.02.2020 року. Також ОСОБА_1 зауважила, що спірний автомобіль було придбано за їх спільні кошти, згоду на реалізацію вказаного майна позивач не надавала, з висновком експерта, який складений на замовлення відповідача вона не погоджується, так як вартість транспортного засобу є заниженою, автомобіль не мав жодних пошкоджень, про які вказано в експертному дослідженні. Позивач просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище ОСОБА_5 .
Представник позивача ОСОБА_6 підтримав позицію позивача, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_9 підтримав позицію відповідача, просив позовні вимоги задовольнити частково.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05.10.2013 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис №948 (а.с. 12).
ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13-14).
Сторонами у судовому засіданні не заперечувалося, що шлюбні відносини припинилися наприкінці січня 2020 року, наміру поновлювати подружнє життя сторони не мають, час на примирення не потрібен.
Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Ч. 2 ст. 114 СК України передбачає, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст.ст. 111, 112 СК України, а також те, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, відновлювати сімейні стосунки вони не бажають, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.
Позивач не виявила намір змінити прізвище після розірвання шлюбу на дошлюбне.
Щодо позовних вимог про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, суд виходить з наступного.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було придбано під час шлюбу, використовувався подружжям в інтересах сім`ї.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТСЦ 5342 від 28.11.2019 року, власником автомобілю є ОСОБА_2 (а.с. 21). ОСОБА_1 також має посвідчення водія (а.с. 24).
18.02.2020 року вказаний автомобіль було відчужено ОСОБА_2 своїй матері ОСОБА_7 (а.с. 69, 106).
Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 20 від 11.02.2020 року, виконаного судовим експертом ОСОБА_13 , ринкова вартість спірного автомобіля , яка визначена без його огляду, складає 218258,50 грн. (а.с. 26-31).
З наданого відповідачем висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 14-20 від 04.03.2020 року, виконаного судовим експертом ОСОБА_8 , вбачається, що ринкова вартість спірного автомобіля , яка визначена після його огляду, складає 172008,60 грн. У дослідницькій частині висновку експертом було встановлено, що автомобіль має базову комплектацію, має недоліки в роботі двигуна, потребує діагностики та ремонту; наявні зовнішні пошкодження переднього лівого крила, заднього бамперу (а.с. 68-74).
В ході судового розгляду суд прийшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу поділу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації за належну позивачеві частку. Право позивача на отримання грошової компенсації відповідачем не оспорюється, про що свідчить часткове визнання позову. Спірним є питання розміру виплати, так як сума грошової компенсації сторонами не узгоджена.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України)
Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Аналіз частини третьої статті 70 СК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які дитина одержує для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК, а вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, то виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України).
З огляду на норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, суд не вбачає підстав для визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя, так як зазначена презумпція ніким не оспорюється, крім того, на час розгляду справи автомобіль відчужено третій особі. ОСОБА_1 реалізувала право на поділ майна, набутого за час шлюбу, пред`явивши вимогу про стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля
Встановивши, що автомобіль є спільною власністю подружжя, суд не вбачає обставин, які б мали істотне значення для збільшення частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності подружжя, через те, що відповідач надав матеріальну допомогу дітям у розмірі 4000 грн., за рішенням суду від 27.05.2020 року №524/722/20 стягнуто аліменти з відповідача на користь позивача у розмірі 1/3 частини доходу на утримання дітей, 1/6 частини доходу на утримання дружини до досягнення меншою дитиною 3 років, а відтак немає підстав вважати, що визначеного судом розміру матеріального утримання дітей недостатньо для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.
Вирішуючи питання про розмір грошової компенсації, яку належить стягнути на користь позивача, суд бере до уваги висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 14-20 від 04.03.2020 року, виконаний судовим експертом ОСОБА_8 , в якому ринкова вартість спірного автомобіля, яка визначена після його огляду, складає 172008,60 грн.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд не погоджується з доводами позивача стосовно того, що ринкова вартість спірного автомобілю, визначена у висновку експерта, наданого відповідачем є заниженою, а відтак до уваги слід брати висновок експерта №20 від 11.02.2020 року, так як зі змісту експертного дослідження №14-20 від 04.03.2020 року вбачається, що ринкова вартість транспортного засобу була визначена за результатом його безпосереднього огляду експертом та фіксації пробігу, комплектації, несправностей та зовнішніх пошкоджень. В свою чергу, висновок експерта, складений на замовлення позивача, не враховує дійсного технічного стану автомобілю.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже, сторони не обмежені в своїх правах у проведенні експертиз на їх замовлення.
При цьому, суд констатує, що автотоварознавча експертиза не входить до переліку обов`язкових, які призначаються судом у відповідності до ст. 105 ЦПК України..
Судом було роз`яснено право позивача заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, однак таким процесуальним правом позивач не скористався, відповідного клопотання до суду не подав.
Суд критично оцінює доводи відповідача з приводу необхідності вирахувати з частки позивача 39 000 грн., так як саме ця сума була надана відповідачу його матір`ю на придбання автомобілю, оскільки жодних доказів на підтвердження цього до суду ОСОБА_2 надано не було, так як і не було доведено, що ним витрачалися особисті кошти на придбання автомобіля, а не спільні кошти подружжя.
З огляду на відсутність належним чином оформленого клопотання про встановлення способу і порядку виконання рішення з наданням доказів на підтвердження неможливості виконати судове рішення в повному обсязі, суд на даний час не має можливості вирішити питання про розстрочення виконання рішення шляхом стягнення з відповідача 20% із заробітної плати щомісячно.
Суд роз`яснює відповідачу його право звернутися з відповідним клопотанням в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідач, в свою чергу, подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, оскільки вони не співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову, крім того, вартість 1 години роботи адвоката перевищує граничний розмір, передбачений ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року (а.с. 98-99).
Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. за позовну заяву про розірвання шлюбу та 1455,10 грн. за позовну заяву про стягнення грошової компенсації (а.с. 1,2). З урахуванням задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та часткового задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації, а саме на 59,1%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 859,96 грн. , а всього 1700,76 грн.
Суд не вбачає підстав для стягнення заявлених судових витрат за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн., так як у задоволенні заяви про забезпечення позивачеві було відмовлено через її необґрунтованість.
Витрати позивача на проведення автотоварознавчого дослідження, виконаного судовим експертом ОСОБА_13 , склали 700 грн. (а.с. 32), а відтак, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, зазначені витрати підлягають стягненню у розмірі 413,70 грн., без урахування комісії, сплаченої банку у розмірі 10 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) ; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ) ; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.( додаткова постанова ВП Верховного Суду від 19 лютого 2020 року № 755/9215/15-ц)
Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи ,чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Надання адвокатом Чирвою В.П. та ОСОБА_6 позивачу адвокатських послуг під час розгляду справи підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема договорами про надання правової допомоги від 10.02.2020 року та від 20.03.2020 року (а.с. 93,96 ).
На підтвердження оплати послуг на правову допомогу позивач надав квитанції до прибуткового касового ордера №10/02 від 27.02.2020 року на суму 6000 грн. та №36 від 20.03.2020 року на суму 7000 грн. (а.с.94,97).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті позивачу в порядку компенсації гонорарів адвоката Чирви В.П., суд враховує, що адвокатом Чирвою В.П. відповідно до акту виконаних робіт від 27.02.2020 року надано наступні юридичні послуги : пошук та вивчення нормативних документів та судової практики (1 година) вартість послуги 1 000 грн., надання усних консультацій, копіювання документів ( 1 година) 1000 грн., складення позовної заяви ( 3 години) 3000 грн., складення заяви про забезпечення позову (1 година) 1000 грн. (а.с. 95).
Із матеріалів справи вбачається, що такі дії відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання цих документів, є обґрунтованим. Разом з тим, витрати на послуги зі складання заяви про забезпечення позову у розмірі 1000 грн. не підлягають стягненню, так як у задоволенні заяви судом було відмовлено.
Стосовно витрат на правову допомогу, надану адвокатом Сенніковим А.Б., суд виходить з того, що адвокат брав участь у 2 судових засіданнях - 17.06.2020 року та 18.06.2020 року, ознайомлювався з матеріалами справи у суді (а.с. 76), що підтверджується матеріалами справи, договором про надання правової допомоги, заявою про попередній розрахунок суми судових витрат від 05.06.2020 року, поданою позивачем, квитанцією про сплату гонорару.
Враховуючи заперечення іншої сторони про те, що розмір гонорару, визначений позивачем та його адвокатами, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатами час, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає розумними та співмірними витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 4137 грн.
Не заслуговують на уваги доводи відповідача про обмеження вартості 1 години праці адвоката відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, так як зазначений нормативно-правовий акт втратив чинність на підставі Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року.
На підставі вищезазначеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 6251, 46 грн. (840,80+859,96+413,70+4137).
Керуючись ст. ст. 24, 60, 63, 65,69-71, 105, 110, 111, 112, 114 СК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83,139, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Шлюб, зареєстрований 05 жовтня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , актовий запис № 948, - розірвати.
Шлюб вважати розірваним після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1700 гривень 76 копійок, витрати на експертне дослідження 413 гривень, витрати на правову допомогу 4130 гривень, а всього 6243 (шість тисяч двісті сорок три) гривні 76 (сімдесят шість) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу XII «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 23 червня 2020 року.

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк