Справа № 372/2629/19
Провадження № 2-233/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.,

за участю представника відповідача Артеменка П .М. ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, обґрунтовуючи який зазначив, що 30.04.2008 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 403/018/08-Ж. Відповідно до п.1.1 кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 56000,00 доларів США, зі сплатою 13,50 % процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 29.04.2033 року (включно), на умовах визначених цим договором. У якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором, 30.04.2008 року між Банком та Позивачем було укладено Іпотечний договір №04/І-264, у відповідності до якого позивач передала в іпотеку Банку придбану із залученням кредитних коштів нерухоме майно - двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

11.06.2019 року позивачу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що АТ «Укрсоцбанк» набув право власності на предмет іпотеки. Позивач вважає, що перехід права власності на предмет іпотеки до АТ «Укрсоцбанк» було здійснено з грубим порушенням норм законодавства, в зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46399974 від 10.04.2019 року, яка проведена Комунальним підприємством «Агенція адміністративних послуг» і здійснено державну реєстрацію прав та обтяжень на двокімнатну квартиру (загальною площею 56,80 квадратного метра, житловою площею 32,50 квадратного метра), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та стягнути з відповідачів солідарно судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду.

18.07.2019 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження у вказаній справі, призначено підготовче засідання.

06.12.2019 року винесено ухвалу про заміну відповідача акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на правонаступника акціонерне товариство «Альфа-Банк», закриття провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

14.02.2020 року винесено ухвалу про витребування від комунального підприємства «агенція адміністративних послуг» доказів.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвокат Артеменко П.М. в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі, пояснив, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Комунального підприємства «Агенція адміністративних» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав.

Вислухавши представника, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що 30 квітня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 , укладено Договір кредиту №403/018/08-Ж, відповідно до якого Банк надав Позивачу, як позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 56000,00 доларів США, зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 29.04.2033 року.

Мета кредитування - на придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором, 30.04.202008 року між Банком та Позивачем було укладено Іпотечний договір №04/І-264, у відповідності до якого остання передала в іпотеку Банку придбану із залученням кредитних коштів нерухоме майно - вищезазначену двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконання Позивачем зобов`язань за Кредитним договором, станом на 13.03.2018 року, утворилася заборгованість у розмірі 121893,07 доларів США, в тому числі заборгованість по тілу кредиту - у розмірі 55540,29 доларів США, заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі - 66352,78 долара США, заборгованість по нарахованих комісіях - у розмірі 4929,89 доларів США.

По наслідку неналежного виконанням Позивачем обов`язків за Кредитним договором, ігноруванням письмових вимог Банка про усунення порушень Кредитного договору, АТ «Укрсоцбанк» скористався правом, визначеним ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та в рахунок погашення заборгованості за цим Кредитним договором, в позасудовому порядку, звернув стягнення на вказану квартиру шляхом набуття на неї права власності.

Згідно ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов 'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п.4.1. статті 4 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов Кредитного договору, Банк як іпотекодавець вправі задовільнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

В п.4.5. Іпотечного договору сторони дійшли згоди, що Банк, як іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, які визначені в п.4.5.1.- 4.5.5. цього Іпотечного договору.

Так, відповідно до п. 4.5.3. статті 4 Іпотечного договору: задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

З підписанням цього Іпотечного договору та наявності в ньому застереження (п.4.5.3.) яке по правовому змісту прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, Позивач надала Банку, як Іпотекодержателю згоду на прийняття останнім рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Банку лише у разі невиконання або неналежного виконання умов Кредитного договору.

З огляду на викладене, на момент вчинення Іпотечного договору діюче законодавство передбачало передачу права власності на підставі іпотечного застереження в Іпотечному договорі.

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд України в Постанові від 18.09.2012 року по справі №21-236а12:

«Виходячи з наведеного, правильним є висновок суду касаційної інстанції про правомірність дій відповідача щодо реєстрації за Банком права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону №898-IV, а тому є належним правовстановлюючим документом».

Аналогічна ситуація викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року по справі №6-1388цс16:

«Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками, може передбачати передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у Постанові від 23.01.2018 року по справі №760/16916/14 , провадження №61-1727св17:

«При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотеко держателю права власності є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Обрання певного способу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикцій судів і права на судовий захист».

Таким чином, сторонами при укладенні Іпотечного договору була досягнута згода щодо можливого застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону країни «Про іпотеку», про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні ст.ст. 205, 207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення на вказану квартиру.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України, на сьогодні, існує презумпція правомірності Іпотечного договору, оскільки його недійсність не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним.

При проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки державний реєстратор керується Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, визначається Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року .

Згідно ст.18 цього Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються КМУ у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 57 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав дял зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно частини 1 статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером: 163005413 від 10.04.2019 року право власності на квартиру №14 зареєстровано 08.04.2019 року за АТ «Укрсоцбанк» () та зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства «Агентство адміністративних послуг Гуцуляк Тетяною Віталіївнгою . Даний запис вчинено на підставі дублікату договору іпотеки №04/І-264, серія та номер: 300, виданий 18.03.2019 року , видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: 17_NPL UkrSoc (Bank), виданий 09.08.2018 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк».

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі №760/14438/15-ц провадження № 14-38цс18: «Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку».

Крім того, в Постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року по справі № 910/6592/16: «У частині 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення іпотечного договору) зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В п. 4.5 іпотечного договору № 638/IП-3 від 30.07.2008 сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Крім того, таке погодження сторонами свідчить і про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Проте, у даному випадку положення вищевказаного Закону України застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру Позивача, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснено в позасудовому порядку.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 645/5280/16-ц.

Так, мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, протягом строку його дії, є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Такий висновок вказує на те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Щодо твердження позивача по справі про відсутність повідомлень про усунення порушень кредитного договору суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-IV, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

На виконання положень ст. 35 цього Закону АТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель 10.08.2018року направляв Позивачу на адресу її місця реєстрації так і на адресу місця розташування іпотечної квартири письмове повідомлення за вих. №17_NPLSoc (Bank) від 09.08.2018 року, що підтверджується копіями описів вкладень копію поштового реєстру та копією поштової квитанції від 10.08.2018 року ( а.с.105-108).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11.04.2017 року по справі №21-1458а16, зазначено, що зокрема: «Ураховуючи наведені норми, підтвердженням отримання Товариством письмової вимоги Банку, яка, як зазначено у вищезгаданих свідоцтвах нотаріуса, пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211»

В Постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі № 755/5691/16-ц провадження № 61-901 св 17: «Відповідно до частин 1, 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Судами установлено, що 21 квітня 2015 року відповідачем на адресу позивача-боржника (іпотекодавця) та поручителів, яка була зазначена в договорі: АДРЕСА_5 , направлено письмові вимоги про погашення боргу за кредитним договором від 30 серпня 2013 року №3008001/000-КФІ/13 з пропозицією погасити заборгованість в 30-денний строк. Відомості щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) відповідачів матеріали справи не містять. Вимоги були відправлені поштою рекомендованим, цінним листом з повідомленням, з описом вкладення, проте не були отримані позивачем та повернуті поштою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено своїх позовних вимог, а ТОВ «ФК «Народна позика» вжито всіх заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість».

В межах розгляду цієї справи позовні вимоги суперечать правовим позиціям суду касаційної інстанції у аналогічних справах та приписам чинного законодавства, позивач не навів переконливих аргументів та не подав доказів, які б свідчили про наявність обставин, що вказували б на неправомірність дій відповідачів.

Позивач ухилився від участі у судовому розгляді та не виконав процесуального обов`язку доведення своїх позовних вимог в суді.

Під час судового розгляду судом не встановлено порушень цивільних прав чи законних інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту в межах заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 259, 264-265, 268, 273, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст..ст. 17, 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити.

Вжиті в межах розгляду цієї цивільної справи постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року заходи забезпечення позову скасувати по вступу рішення у законну силу.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко