Справа № 611/441/20
Провадження № 4-с/611/4/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Барвінкове скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, -

в с т а н о в и в:

15 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

В обґрунтування скарги зазначив, що в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем після спливу двох місяців з часу відкриття виконавчого провадження №61899593 за виконавчим листом №611/960/19, виданого Барвінківським районним судом Харківської області 15 квітня 2020 року, не вчинені виконавчі дії ефективного, своєчасно і в повному обсязі.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до суду також не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, надала завірені належним чином копії виконавчого провадження №61899593 з примусового виконання виконавчого листа №611/960/19, виданого 15 квітня 2020 року Барвінківським районним судом Харківської області. Просила відмовити в повному обсязі в задоволенні скарги. Вказала, що заявник не зазначив календарної дати, з якої у даному конкретному випадку, на його думку, має місце бездіяльність державного виконавця, будь яких аргументів з приводу існування у державного виконавця можливості вчинити інші виконавчі дії у спірних правовідносинах заява не містить, до справи також заявником жодних доказів з цього приводу не подано.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в судове засідання не з`явився, судова повістка, відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця та заінтересованих осіб, які були належним чином повідомлені, у відповідності до ст. 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши матеріали скарги, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов`язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії сторонам на справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Примусове виконання судових рішень в Україні регулюється Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., який набрав чинності 05.10.2016р. (Закон №1404-VIII).

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частині першій статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Частиною 3 ст.18 Закону визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п.1); з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (п.3); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п.16);

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Частиною 1 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до вимог п. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як передбачено п.1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

З копії матеріалів виконавчого провадження №61899593 з примусового виконання виконавчого листа №611/960/19, виданого 15 квітня 2020 року Барвінківським районним судом Харківської області, вбачається, що 22 квітня 2020 року Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) отриманий виконавчий лист №611/960/19, виданий 15 квітня 2020 року Барвінківським районним суд Харківської області, та заява ОСОБА_1 про відкриття провадження виконавчого провадження.

23 квітня 2020 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Савенковим С.М. розглянута заява про примусове виконання виконавчого листа №611/960/19, виданого 15 квітня 2020 року Барвінківським районним судом Харківської області, та на підстав ст.ст.3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» та винесено постанова про відкриття виконавчого провадження, реєстраційний номер 61899593. В резолютивній частині постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено про необхідність виконання рішення суду

23 квітня 2020 року №21643 державним виконавцем направлено сторонам для виконання та відома постанову про відкриття виконавчого провадження від 23 квітня 2020 року. 20 травня 2020 року, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи підтвердження отримання стягувачем постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем повторно надіслано відповідну постанову, яка 11 червня 2020 року отримана ОСОБА_1

25 червня 2020 року за невиконання боржником рішення суду державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), згідно з вимогами ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

Зі змісту скарги вбачається, предметом оскарження по справі є бездіяльність державного виконавця, яка полягає в тому, що державний виконавець протягом двох місяців не вживав заходів для того, щоб виконати виконавчий лист №611/960/19, виданий 15 квітня 2020 року Барвінківським районним судом Харківської області.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Проте, слід зазначити, що доказів на підтвердження обставин, зазначених у своїй скарзі, заявник суду не надав.

Суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в не вчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

В силу норм законодавства бездіяльність це має бути пасивна поведінка, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку державний виконавець зобов`язаний був і міг вчинити.

Проте, звертаючись до суду з відповідною скаргою, заявник не обґрунтовує, в чому саме полягає бездіяльність державного виконавця. Судовим розглядом не виявлено обставини, які б давали підстави вважати, що державний виконавець в обов`язковому порядку мав би вчинити певні дії (заходи) відповідно до закону, але фактично не вчинив їх, чи вчинив з порушенням строків.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи ст.ст.13,76,18 ЦПК України, суддя погоджується з запереченнями представника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вважає, що заявником не доведено та непідтвердженими належними доказами у встановленому законом порядку, що державним виконавцем вимоги Закону України "Про виконавче провадження" не дотримано та не вжито заходи щодо примусового виконання рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2019 року у справі № 611/9620/19.

Стосовно вимоги скарги про зобов`язання Управління забезпечення примусового виконання рішень Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо ефективного, своєчасного і в повному обсязі, слід зазначити, що, оскільки відсутні підстави для визнання бездіяльності державного виконавця під час примусового виконання судового рішення неправомірною, то немає й підстав для задоволення похідної вимоги скаржника.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, враховуючи наведене вище та встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що у задоволенні скарги необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст.8, 81, 247, 353 - 355 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Барвінківський районний суд Харківської області.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 354 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Дата складення повного тексту ухвали 06 липня 2020 року.

Суддя Ю.А. Коптєв