Справа № 755/5706/18 Головуючий 1 інстанція- Астахова О.О.
Провадження № 22-ц/824/3572/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 червня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М, Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26 грудня 2018 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», будинок АДРЕСА_2 16 лютого 2015 року був переданий на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Вказував, що предметом спору є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 18,70 кв.м., загальною площею 30,50 кв.м., яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і в якій відсутні зареєстровані особи, що підтверджується відповідною довідкою. Однак, у вказаній квартирі проживає відповідач ОСОБА_1 , який самовільно займає квартиру, оскільки у нього відсутній ордер на дане жиле приміщення. Направлений відповідачу лист від 01 березня 2018 року про звільнення житла до 12 березня 2018 року залишений без реагування. Посилаючись ч.3 ст.116 ЖК України, просив виселити відповідача із самовільно зайнятого жилого приміщення, а саме із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 грудня 2018 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про судові витрати.

- 2 -

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2019 року заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі, посилаючись на його упередженість, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суд не застосував норми Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, які забороняють позбавлення особи права на житло і роблять його безхатченком. Судом не враховано, що спірне житло було його постійним місцем проживання, де він тривалий час мешкав, і до якого вселився як член сім`ї наймача - його матері ОСОБА_2 , оплачував комунальні послуги, а після смерті матері продовжував проживати у квартирі зі своєю дружиною і оплачувати комунальні послуги, погашав борг, провів ремонт. З метою оформлення права власності звернувся до нотаріуса, який відмовив у оформленні спадщини, бо квартира не приватизована. Наведене спростовує висновки суду про його самоправне вселення. Суд розглянув справу у його відсутність і він взагалі не був повідомлений про судовий розгляд справи. Допущене судом порушення позбавило його передбаченого законом права на участь у судових засіданнях, в тому числі позбавило можливості під час розгляду справи в суді надати докази щодо правомірності його вселення і проживання у спірній квартирі. Суд не врахував приписи ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо дотримання правових підстав для втручання у його приватне життя. Порушено ст.1 Першого протоколу Конвенції, бо відсутній справедливий баланс між інтересами суспільства і його правами на житло. Суд не звернув уваги на відсутність доказів цивільної процесуальної дієздатності позивача, в тому числі, що будинок по АДРЕСА_2 перебуває на його балансі.

Позивач та третя особа, які отримали копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками 24 лютого 2020 року, відзив на апеляційну скаргу до суду не подали.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, заяв про відкладення не подавали, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають

- 3 -

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду, в тому числі взагалі не отримував копії позову і не був обізнаний про наявність цієї справи, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який взагалі не був повідомлений про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову, в тому повідомити обставини щодо правомірності свого вселення, що є істотним в даній справі.

Також, вирішуючи спір, суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач самоправно зайняв спірну квартиру, яка належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва, оскільки у квартирі не зареєстрований і документів, які б підтверджували правомірність користування ним квартирою суду не надав.

При цьому з урахуванням положень ст.116 ЖК України судом не було встановлено істотних для справи обставин. Зокрема суд не з`ясував, коли саме відбулося самоправне зайняття відповідачем спірної квартири, чи була вона на час його вселення вільною від мешканців, чи можливо малися наймач (наймачі) даної квартири. Якщо малися наймачі, то

- 4 -

чи за їх згодою відбулося вселення відповідача до спірної квартири.

Наведені обставини мають істотне значення для вирішення даного спору з огляду на те, що за змістом ст.ст.64, 65, 116 ЖК України під самоправним вселенням розуміється вселення до жилого всупереч волі наймача, а у випадку якщо житло не зайняте, то всупереч волі власника.

У випадку вселення громадянина за згодою наймача жилого приміщення, така особа набуває прав, передбачених ст.ст.64, 65 ЖК України, і не може вважатися такою, що вселилася самоправно.

З`ясування цих обставин є необхідним в тому числі з урахуванням доводів відповідача, викладених як у заяві про перегляд заочного рішення, так і у апеляційній скарзі, де відповідач стверджує про те, що він вселився до спірної квартири близько 10 років тому за згодою його матері ОСОБА_2 , яка була наймачем цієї квартири і яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він звертася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у вигляді квартири, однак з`ясувалрся, що квартира не приватизована.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, потягло неправильне застосування норм матеріального права, зокрема ст.47 Конституції України та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно яких ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а втручання у таке право має бути пропорційним переслідуваній меті.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Судом встановлено, що спірна квартира

АДРЕСА_2 , житловою площею 18,70 кв.м., загальною площею 30,50 кв.м. належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва і закріплена на праві господарського відання за позивачем КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Наймачем вказаної квартири була ОСОБА_2 мати відповідача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження та актовим записом про смерть, реєстрацією померлої у спірній квартирі (а.с.59, 60-61).

Також, судом встановлено, що за життя матері відповідач ОСОБА_1 вселився до спірної квартири і мешкає в ній. Після смерті матері у 2017 році відповідач проводить від свого імені та за рахунками, відкритими на ім`я померлого наймача ОСОБА_2 , оплату вартості використаних ним комунальних послуг, що стверджується квитанціями та рахунками надавачів послуг (а.с.125-224).

Отже, судом встановлено, що відповідач не є особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення, що у свою чергу виключає можливість його виселення на підставі заявлених позивачем вимог, а саме на підставі ч.3 ст.116 ЖК України.

За таких обставин вимоги позивача про виселення відповідача із спірної квартири, як особи, яка самоправно зайняла жиле приміщення, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів цивільної процесуальної дієздатності позивача, з огляду на відсутність у нього права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_2 і як наслідок наявність підстав для закриття провадження у справі колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до положень ч.1 ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

З огляду на те, що позивач є юридичною особою, яка зареєстрована у встановленому законом порядку (відомості є у відкритому доступі), то він має цивільну процесуальну дієздатність.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідач помилково ототожнює цивільну процесуальну дієздатність позивача із наявністю чи відсутністю у останнього права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_2 , що у свою чергу може бути підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження, як помилково вважає відповідач.

Водночас колегія суддів зазначає, що доводи відповідача про відсутність у позивача права повного господарського відання у відношенні будинку по АДРЕСА_2 бездоказові та суперечать наявному у справі розпорядженню Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року, згілдно якого за позивачем закріплено на праві повного господарського відання об`єкти житлового і нежитлового фонду сфери управління Дніпровської райдержадміністрації згідно з додатками №, № 1, 2, 3, з яких у справі є лише додаток № 1, на підставі якого відповідач робить такі висновки, за відсутності інших додатків.

Посилаючись на вказані обставини відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі іншої юридичної особи, яка наділена правом розпорядження цим житлом, як і не зазначив таку особу.

- 6 -

Доводи позивача щодо самовільного вселення відповідача ОСОБА_1 з огляду на відсутність у нього реєстрації необгрунтовані, оскільки наявність чи відсутність реєстрації особи у житловому приміщенні не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» витрати на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення.

Стягнути із Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (місцезнаходження: 02002, м.Київ, вул.Челябінська 9-г, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі__ грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: