РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/959/20

провадження у справі № 2/0285/513/20

17 червня 2020 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді…………...........Літвин О. О.,

секретаря……………………………Касянчук І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за правилами загального позовного провадження

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (далі - Будинок).

В обґрунтування позову зазначає, що вона з 2018 року є власницею Будинку, в якому станом на 2020 рік зареєстрована ОСОБА_2 - відповідач по справі, яка за вказаною адресою фактично ніколи не проживала, крім того, з 1981 року знята з реєстрації. Під час звернення до органів ЦНАП з заявою про зняття останньої з реєстрації місця проживання у Будинку, отримала відмову у зв`язку з тим, що у Відділі обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України вона зареєстрована за вказаною адресою з 03.07.1980 і досі не знята.

Станом на день подачі позову відповідач комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні Будинку не бере, особистих речей в ньому не має, проте, оскільки місце проживання чи перебування останньої невідоме, виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом, адже факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження майном.

Сторони в судове засідання не прибули.

Позивач та її представник в заяві до суду просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з вказаних підстав. Додатково повідомили, що відповідач виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації і в добровільному порядку не бажає зняти себе з реєстрації у Будинку.

Відповідач в заяві до суду від 27.04.2020 позов визнала, не заперечила проти його задоволення, проте станом на день розгляду справи в добровільному порядку з реєстрації у Будинку так і не знялась.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2018 №308 позивач є власницею Будинку, що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на Будинок за ОСОБА_3 від 01.03.2018 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.04.2020.

Відповідно до інформаційної довідки з Відділу ведення реєстру територіальної громади ЦНАП від 28.02.2020 у Будинку зареєстрована ОСОБА_2 , відповідач по справі, вказані відомості підтверджено також відповіддю на запит суду від 17.03.2020.

З копії домової книги встановлено, що ОСОБА_2 не була зареєстрована у Будинку, оскільки штамп реєстрації відсутній (запис від 17.06.1980), проте при зверненні позивача до органів ЦНАП про зняття ОСОБА_2 місця реєстрації у Будинку, їй було відмовлено, оскільки відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України від 21.02.2020 остання зареєстрована за вказаною адресою з 03.07.1980 і досі не знята.

Актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради сьомого скликання ОСОБА_6 від 12.03.2020 встановлено, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації у Будинку з 1981 року не проживає, що підтверджують сусіди: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч.5 ст.406 ЦК України сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі його невикористання протягом трьох років підряд.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинок належить позивачу, відповідач - яка не є членом сім`ї власниці житлового приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад 3 роки, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власниці, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїммайном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути судовий збір, понесений позивачем при подачі позову.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, - суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту рішення - 24 червня 2020 року.

Відповідно до пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя О. О. Літвин