ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3906/18

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/644/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Губар В.С.,

секретар: Кривопиша Я.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року у справі за скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

стягувач ОСОБА_1 ,

дата та місце складання повного тексту ухвали: 10 березня 2020 року, м.Ніжин,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року боржник АТ «Українська залізниця» звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій Печерського районного ВДВС м.Київ Головного ТУЮ у м.Києві щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 187355 грн 13 коп., в рамках ВП №60959356; про скасування постанови Печерського районного ВДВС м.Київ Головного ТУЮ у м.Києві про відкриття ВП №60959356 на виконання виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської обл. від 21 жовтня 2019 року про примусове виконання рішення суду по справі №740/390/19; про поновлення порушеного права АТ «Укрзалізниця», шляхом зобов`язання Печерського районного ВДВС м.Київ Головного ТУЮ у м.Києві винести постанову про повернення стягувачу виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2019 року про примусове виконання рішення суду по справі №740/3906/19, у відповідності до п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Скарга мотивована тим, що на виконанні в Печерському районному ВДВС м.Київ перебуває ВП №60959356 з виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2019 року, яким з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто 185500 грн 13 коп. середньомісячного заробітку та 1855 грн витрат по сплаті судового збору, а всього стягнуто 187355 грн 13 коп. Постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 січня 2020 року відкрите виконавче провадження. Проте, скаржник вважає, що вчинення всіх дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та спрямованих на примусове виконання рішень про стягнення з АТ «Українська залізниця», заборонено Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», відповідно до п. 3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого заборонено вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. До додатку 2 «Перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані» до вказаного Закону станом на 20 жовтня 2019 року включено АТ «Українська залізниця», у зв`язку з чим, як вважає боржник, існує заборона на звернення стягнення на майно чи кошти боржника, виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року у задоволенні скарги АТ «Українська залізниця» відмовлено.

Суд виходив з того, що рішенням суду стягнуто саме грошові кошти заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку, отже, заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не поширюється на виконання рішення у справі №740/3906/18 про стягнення грошових коштів. Крім того, скаржником оскаржуються дії та постанова про відкриття виконавчого провадження від 13 січня 2020 року, а винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не призводить до безпосереднього стягнення з боржника будь-яких грошових коштів. Доказів вчинення державним виконавцем інших виконавчих дій, спрямованих на звернення стягнення на майно або кошти АТ «Українська залізниця», або на відчуження майна боржника у виконавчому провадженні № 60959356, матеріали справи не містять. Посилання скаржника на додаток 2 «Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані» до Закону України « Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», до якого включено АТ «Українська залізниця», суд вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки у вказаному переліку відсутній ідентифікаційний код боржника АТ «Українська залізниця», який є 40075815, натомість зазначений код АТ «Українська залізниця» - 400758150, а тому заборона, яка встановлена Законом України « Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» не поширюється на вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №60959356 щодо боржника - АТ «Українська залізниця».

Не погоджуючись з даною ухвалою, представник АТ «Українська залізниця» адвокат Корсун Ю.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким скаргу задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи, які на думку АТ «Українська залізниця», не були взяті судом до уваги та, в результаті, неправомірно відмовлено в задоволенні скарги.

Зокрема, особа, яка подає апеляційну скаргу, вказує, що п.3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» встановлена заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто, даними нормативно-правовими актами чітко встановлена заборона вчиняти виконавчі дії, в тому числі, і щодо виконання рішень судів, якими встановлено стягнення грошових коштів із боржників (за винятком, вказаним в Законі). В той же час, згідно п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, позиція законодавця відносно можливості накладення арешту на грошові кошти розміщені на рахунку боржника, що закріплена в ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Підсумовуючи, АТ «Українська залізниця» зазначає, що виконання рішення рішень майнового характеру, при наявності встановлених законом обмежень, не відповідає вимогам, встановленим як національним законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини.

Від Печерського районного ВДВС у м.Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій виконавча служба просить апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до того, що скаржник невірно трактує приписи п.3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», адже вказані обмеження не застосовується до виконавчих дій щодо: 1) стягнення грошових коштів; 2) товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. ВДВС звертає увагу, що відповідно до норм чинного законодавства України грошові кошти не можуть бути предметом застави. Також виконавча служба зазначає, що державним виконавцем з врахуванням чинного законодавства про виконавче провадження правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Також виконавча служба зазначає, що в Законі України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (втратив чинність на підставі Закону №145-ІХ від 02 жовтня 2019 року), відсутність ідентифікаційний код АТ «Українська залізниця» (40075815).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника боржника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву Печерського районного ВДВС у м.Києві на апеляційну скаргу, перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає ухвала суду першої інстанції.

Судом встановлено, що на виконанні в Печерського районного ВДВС у м.Києві Головного ТУЮ у Київській обл. перебуває виконавче провадження №60959356 з примусового виконання виконавчого документа №740/3906/18, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 21 жовтня 2019 року, про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку в сумі 185500 грн 13 коп. (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) за період з 03 липня 2017 року по 01 грудня 2018 року та 1855 грн витрат по сплаті судового збору, а всього 187355 грн 13 коп. (а.с.11-12).

Вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до УДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження 19 листопада 2019 року, яка зареєстрована в ДВС 11 січня 2020 року (а.с.58, 59-60). Державним виконавцем Печерського ВДВС у м.Києві Коваль Л.І. 13 січня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60959356 (а.с.61-62) та постанову про стягнення виконавчого збору (а.с.63-64).

Постанова про відкриття виконавчого провадження 13 січня 2020 року була направлена стягувачу та боржнику (а.с.65).

Також постановою державного виконавця від 13 січня 2020 року в даному виконавчому провадженні визначено розмір мінімальних витрат (а.с.66-67) та приєднано виконавче провадження до зведеного виконавчого провадження №53314543, яке веде Печерський районний ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.68-69).

Також в матеріалах справи наявна копія листа-роз`яснення Міністерства Юстиції України, зокрема щодо приписів п.3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (а.с.72-75).

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п.1 ст.6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також згідно частин 2 та 3 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1, 2 статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За змістом ст.129-1 Конституції України та ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 430 ЦПК України визначає справи про поновлення на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати такими, в яких суд допускає негайне виконання судових рішень.

Водночас п.3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» визначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» за винятком: стягнення грошових коштів та стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Як вірно зазначає суд першої інстанції, згідно Закону України «Про заставу», що повністю узгоджується із положеннями визначеними ЦК України, застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

Проте, грошові кошти не є предметом застави, а стягнення грошових коштів не заборонено без розмежування їх призначення.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується с висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги АТ «Українська залізниця».

Доводи апеляційної скарги, що п.3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» встановлена заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», встановлена заборона вчиняти виконавчі дії загалом, ґрунтуються на невірному розумінні представником скаржника норм права.

Інші доводи АТ «Українська залізниця» зводяться до викладу обставин справи, цитування норм матеріального та процесуального права та їх суб`єктивного тлумачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, №76943/11, §123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, із урахуванням встановлених обставин обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, то відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Головуючий: Судді: