Апеляційне провадження № 22-ц/824/7070/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/13056/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене 12 лютого 2020 року у приміщенні суду під головуванням судді Ковальчук Л.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовною про припинення стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2011 року було стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення його повноліття, починаючи з 26.09.2011.

На підставі вказаного рішення було відкрито виконавче провадження.

29 квітня 2017 року він надав нотаріальну згоду на усиновлення ОСОБА_4 , свого малолітнього сина ОСОБА_3

14 березня 2018 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволено позовну заяву про усиновлення дитини ОСОБА_3 ОСОБА_4 , який є чоловіком відповідача ОСОБА_2 та покладено обов`язки батька на ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, просив суд припинити обов`язок щодо утримання ОСОБА_5 у вигляді щомісячної сплати аліментів, що стягнуті на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2011 року з 14.03.2018 року та просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам за минулий час, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , у розмірі 96 896,25 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 27 212,78 грн..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2020 року уу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі 10 582,90 грн. та пеню в розмірі 54,80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що його батьківські обов`язки по утриманню дитини припинилися у зв`язку з усиновленням дитини іншим чоловіком на підставі рішення суду.

Суд безпідставно послався на норми статей 267-271 СК України, оскільки таке посилання є необґрунтованим, так як він не відносить до жодної з зазначених в цих нормах категорій осіб.

Суд не прийняв до уваги заперечення відповідача на його позовну заяву, в яких ОСОБА_2 чітко вказувала, що з 12.04.2018 року (з моменту набрання рішенням про усиновлення дитини іншим чоловіком) аліменти у виконавчій службі не нараховувалися.

Суд вийшов за межі позовних вимог та стягнув з нього на користь відповідача ОСОБА_2 заборгованість по аліментах за період з 12.04.2018 по вересень 2019, тоді як у зустрічному позові заявлено вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів з серпня 2014 року по 12.04.2018.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, не здійснив повноту їх дослідження.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи та з врахуванням п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, строк розгляду апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки у справі відсутні докази про позбавлення батьківських прав позивача відносно його сина. Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з доведеності вимог ОСОБА_2 за період з квітня 2018 по вересень 2019, оскільки ОСОБА_1 мав заборгованість по сплаті аліментів.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2011 року у справі № 2-3986/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення його повноліття, починаючи з 26.09.2011 року.

За поясненнями сторін та з рішення Києво-Святошинського районного суду від 14.03.2018 вбачається, що 29.04.2017 ОСОБА_1 дав посвідчену згоду на усиновлення громадянином ОСОБА_4 свого малолітнього сина - ОСОБА_3 (ас.28-31)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 14.03.2018 у справі № 369/1957/18 заяву ОСОБА_4 про усиновлення дитино другого з подружжя задоволено. Внесено зміни в актовий запис про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначено: прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_3 » змінити на прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_3 », по-батькові « ІНФОРМАЦІЯ_3 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Вказане судове рішення набрало законної сили у 12 квітня 2018.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відтак, з урахуванням предмета спору за позовом ОСОБА_1 (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є наявність або відсутність особистих та майнових прав і обов`язків позивача, як платника аліментів із одержувачем аліментів та дітьми, на користь яких вони стягуються на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст.18 СК Україна, згідно з якою одним з них є припинення правовідношення.

Враховуючи те, що правовий механізм припинення сплати аліментів у разі виключення імені особи як батька з актового запису про народження дитини, нормами Сімейного кодексу України не визначений, суд вважає, що саме виключення, у вказаному випадку, позивача ОСОБА_1 як батька за рішенням суду з актового запису про народження дітей є тією обставиною, що породжує припинення правовідношення щодо стягнення з нього аліментів.

З дня набрання законної сили рішенням Києво-Святошинського районного суду від 14.03.2018 у справі № 369/1957/18, припиняється обов`язок позивача ОСОБА_1 , передбачений ст. 180 СК України по утриманню дитини, зазначене рішення суду набрало чинності 12 квітня 2018 року.

Статтею 232 СК України передбачено, що з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена.

В зв`язку з тим, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 не закрите, йому нарахована заборгованість по сплаті аліментів, починаючи з 12 квітня 2018 року, з часу коли набрало чинності рішення суду про усиновлення дитини.

Відповідно ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з обставиною, що має істотне значення.

Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що з 12 квітня 2018 року батьком дитини є третя особа ОСОБА_4 , тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, колегія суддів вважає за необхідне захистити порушене право позивача ОСОБА_1 шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а прав та обов`язків батька дитини набула третя особа - ОСОБА_4 .

Отже суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів.

Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , то вони підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючи з зустрічним позовом в листопаді 2018 року, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по аліментах у розмірі 96 896,25 грн. станом на 12.04.2018. На підтвердження вказаного, надала до суду розрахунок заборгованості від 21.11.2018.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_1 надано до суду ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2019, якою поданий на підтвердження зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 розрахунок заборгованості скасований.

Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 03.06.2019 № 53413411/Ф, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 12.04.2018 становить 20 442,90 грн. (ас.ас. 102-103,107-109).

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

За ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Ст. 196 СК України передбачає що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили.

Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів з дня набрання законної сили рішення про усиновлення дитини ОСОБА_11 за рішенням від 12.04.2018, то і аліменти з цього часу не можуть бути стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_12

Окрім цього, суд першої інстанції не звернув увагу на надану ОСОБА_1 до суду копію квитанції про сплату ним 04.09.2019 по ВП 55530372 заборгованості в розмірі 20 442,90 грн.(ас.101).

Долучаючи до матеріалів справи розрахунок заборгованості по аліментам від 30.09.2019, поданий ОСОБА_1 суд не звернув увагу, що у вересні 2019 державним виконавцем зараховано (сплачено боржником/стягнуто виконавцем) в рахунок погашення заборгованості перераховану ОСОБА_1 суму ще 04.09.2019 (ас. 111).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 за період з квітня 2018 по вересень 2019 року.

З огляду на встановлені обставини справи та досліджені колегією суддів докази, які містять в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_13 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом ухвалено рішення на користь позивача ОСОБА_1 , розподілу підлягають судові витрати, понесені ним при розгляді справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга та позовна заява ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви у сумі 704,80 грн. (ас.1) та за подання апеляційної скарги у сумі 1057,50 грн (ас.130) та 1056,90 грн (ас. 138) грн., а всього 2819,20 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) задовольнити.

Визнати обов`язок ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) щодо утримання сина ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що припинено.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. 20 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: