ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9886/19
провадження № 2/753/703/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2020 р. Дарницький районний суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Лазоренко Л.Є., в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 16.03.2017 року (серія та номер 161), посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бориспіль помер батько позивача - ОСОБА_5 , який тривалий час хворів на рак легенів і проживав у власній однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Заповіту померлий не складав, позивач ОСОБА_1 є його єдиним спадкоємцем. Після смерті батька з`ясувалося, що власником цієї квартири став ОСОБА_3 - двоюрідний брат позивача, який ніби то купив цю квартиру 16 березня 2017 року , за вісім днів до смерті. З договору вбачається, що покупець ОСОБА_3 ніби то повністю сплатив продавцю ОСОБА_5 267 800 грн. в безготівковій формі, тобто через банк відповідно до Постанови НБУ № 210 від 06.06.2013 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». Однак на той час лежачий батько ОСОБА_5 ніяких рахунків в банку не відкривав і розрахунків не здійснював. За запитом нотаріуса, при оформленні спадщини померлого батька, рахунків в банках відкритих померлим для розрахунків за квартиру не виявлено, кошти за продану квартиру в банках відсутні. Вважає, що квартира була передана у власність відповідача фактично без оплати, тобто відповідач свідомо вчинив обман підписуючи безоплатний договір купівлі-продажу квартири, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, заявлена в договорі ціна не відповідає ринковим цінам та повинна бути не менша ніж 494 370 грн. Позивач зазначає, що померлий ОСОБА_5 був безпомічною людиною похилого віку, учасником ВВ., інвалідом ВВ , ліквідатором, єдиним джерелом його доходів була пенсія. Спірна квартира була для нього єдиним житлом. Померлий мав важке захворювання (рак легенів 4 стадії), внаслідок чого і помер, потребував догляду і сторонньої допомоги. Після укладення договору купівлі-продажу продовжував проживати у спірній квартирі. Вважає, що померлий батько не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу квартири, яка є його єдиним житлом, і як людина похилого віку, яка потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 29.08.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

31.12.2019 року представником відповідача - адвокатом Новоселецькою О.А. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що ОСОБА_1 у червні 2017 року вже звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що його батько не усвідомлював значення своїх дій. В процесі розгляду справи змінив підстави позову, зазначивши, що договір був укладений під впливом тяжкої обставини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Не погоджуючись з даним рішенням позивач оскаржив його до суду апеляційної інстанції, однак Постановою Київського апеляційного суду від 20.12.3018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду - без змін. Зауважив, що в даній позовній заяві ОСОБА_1 наводить ті ж самі мотиви, що і в попередньому позові, в апеляційній та касаційній скаргах, а саме те, що його батько не міг підписати договір купівлі-продажу квартири, яка була його єдиним житлом і як людина похилого віку, яка за станом свого здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, за ціну вказану у договорі - 267 800 грн. Обставини укладення спірного договору за вказану ціну були досліджені апеляційним судом, який у своїй постанові встановив факт проживання ОСОБА_5 до смерті у квартирі матері відповідача у м. Бориспіль, чим спростовуються твердження позивача що його батько після укладення договору проживав у своїй квартирі в м. Києві, а також встановив те, що сторони на свій розсуд визначили ціну договору, порядок розрахунків, підтвердили передачу-отримання грошей за придбану квартиру в момент укладення договору. На думку відповідача, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження підстав недійсності договору купівлі-продажу.

30.01.2020 року представник позивача - адвокат Семко В.Ю. подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив про те, що відповідачем повністю перекручені обставини справи, відповідач не був зацікавлений в догляді за померлим, а лише намагався захопити його майно.

У лютому 2020 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, вказували про те, що переоформлення квартири на відповідача померлим було добровільним, він не довіряв своєму синові, кошти за квартиру він отримав, хоч і не в повному обсязі, однак вказав, що йому їх досить, просив його доглядати.

Третя особа - приватний нотаріус у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1994 року виданого Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_5 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

16.03.2017 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі № 161 (а. с. 12-14, 9-10).

Пунктом 3 Договору встановлено, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 267 800,00 грн., які покупець повністю сплатив продавцю до підписання договору.

Із п. 4 Договору вбачається, що при укладенні договору був наявний Звіт про оцінку майна, здійснений Суб`єктом оціночної діяльності- ОСОБА_6 від 13 березня 2017 року, згідно з яким ринкова вартість квартири становила 267 720, 00 грн.

Згідно пункту 10 договору купівлі-продажу квартири, сторони зазначили, що цей договір не укладається під впливом тяжких для сторін обставин, укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бориспіль помер ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого 31.03.2017 року Дарницьким районним у м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а. с. 6).

Померлий ОСОБА_5 був батьком позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а. с. 5).

Судом також встановлено, що Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2017 року недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року вказане рішення суду залишено без змін.

Київський апеляційний суд у своїй постанові встановив, що сторони на свій розсуд визначили ціну договору, порядок розрахунків, підтвердили передачу-отримання грошей за придбану квартиру в момент укладення договору про що зазначили в тексті договору та відхилив доводи позивача ОСОБА_1 , що оспорюваний правочин від 16 березня 2017 року був укладений під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, з посиланням на те, що ціна продажу набагато нижча за ринкову.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які являються племінницею та сестрою померлого ОСОБА_5 вказали про те, що саме померлий виявив бажання щодо переоформлення квартири на ОСОБА_3 , просив привезти до нього нотаріуса. Свідок ОСОБА_8 також вказала про те, що їй відомо, що померлий взяв у відповідача 20 000 грн. і сказав, що йому цього достатньо.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним у відповідності до ст. ст. 203 та 229 ЦК України, зазначив те, що його покійний батько укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу Україниаст передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 655, 657 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обґрунтовуючи визнання недійсним правочину з підстав ст. 229 ЦК України, позивач зазначив, що його батько ОСОБА_5 тривалий час хворів (рак легенів), був безпомічною людиною похилого віку, учасником ВВ, інвалідом ВВ , ліквідатором, потребував догляду і сторонньої допомоги, а відповідач скориставшись цим, ввів його в оману та фактично безкоштовно отримав у власність квартиру померлого.

Суд вважає, що наявність тяжкого захворювання у померлого впродовж тривалого часу перед підписанням оспорюваного договору не вказує на те, що померлий помилявся щодо правової природи правочину. Судом встановлено, що волевиявлення померлого щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири було вільним, він отримав кошти за її продаж. А твердження про те, що кошти були сплачені у меншому розмірі ніж вказаний у договорі не є підставою для визнання договору недійсним, натомість є неналежним виконанням грошового господарського зобов`язання, правова природа якого визначена статтею 610 ЦК України.

Посилання позивача та його представника на порушення Постанови Національного банку України № 210 від 06.06.2013 року суд не приймає до уваги, оскільки вказаною постановою передбачено право здійснювати розрахунки між фізичними особами на поточні рахунки, а не обов"язок.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, помилки з боку померлого при укладенні договору, так і наміру приховати інший правочин, позивач суду не надав, а тому суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 25.06.2020 о 09 год. 00 хв.

Відповідачу ОСОБА_3 подати докази щодо розміру понесених ним судових витрат у строк до 22.06.2020.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення виготовлено 01.07.2020 року.