Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 2605/18500/12
Номер провадження 22-ц/824/7362/2020
Головуючий у суді першої інстанції А.В. Шевчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
24 червня 2020 року місто Київ

Номер справи 2605/18500/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року, ухвалене у складі судді Шевчука А.В., в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва, інформація про дату складання повного рішення не зазначена, -

в с т а н о в и в:

ПАТ «УкрСиббанк» у листопаді 2012 року звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26.06.2007 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, доповненого додатковою угодою №1 до нього від 06.02.2009, згідно умов якого позичальник отримала кредит на загальну суму 200000 дол.США з кінцевим строком повернення до 26.06.2019 та сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,2% річних. При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, 26.06.2007 між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №123777, згідно умов якого останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли за вищевказаним кредитним договором.

Внаслідок порушення відповідачем строку та порядку погашення кредиту, за нею станом на 22.10.2012 виникла заборгованість у розмірі 233801,55 дол.США, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 155449,56 дол.США, заборгованості за відсотками в розмірі 66739,65 дол.США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 3931,50 дол.США, що на момент здійснення розрахунку еквівалентно 31424,47 грн., а також пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 7680,84 дол.США, що станом на момент здійснення розрахунку еквівалентно 61392,94 грн. Оскільки відповідач належним чином не реагувала на направлені позивачем вимоги про погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» було змушене звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку вищевказану заборгованість.

При цьому, в ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій останній зазначив, що станом на 18.04.2014 розмір кредитної заборгованості відповідачів збільшився та становить 279490,50 дол.США, яка складається з 155449,56 дол.США кредитної заборгованості, 105748,59 дол.США заборгованості по процентам, 6117,83 дол.США (станом на момент проведення розрахунку еквівалентно 68838,30 грн.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 12174,52 дол.США (еквівалентно 136988,66 грн.) пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», з урахуванням їх збільшеного розміру, задоволено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим порукою, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із ухваленим у даній справі заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи при вирішенні даного спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування поданої скарги, ОСОБА_2 вказував на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у даній справі, порушив норми процесуального права, а саме здійснив її розгляд за відсутності даних про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи. При цьому зазначив, що вирішуючи спір, суд належним чином не встановив та не перевірив дійсних обставин справи, зокрема, щодо доведеності позивачем розміру заборгованості за кредитним договором. Заперечуючи проти оскаржуваного рішення, відповідач у своїй апеляційній скарзі послався на те, що банком в ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів в доведення факту наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором, зокрема повного та детального розрахунку заборгованості, первинних бухгалтерських документів та виписок по руху коштів з відкритих рахунків. Банком також не було належним чином доведено факту наявності у нього права на дострокове стягнення з відповідачів заборгованості та загалом пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом. При цьому, ОСОБА_2 вказав, що здійснений від його імені підпис у договорі поруки виконаний не ним, а іншою особою.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін як законне і обґрунтоване, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідача. Представник звернула увагу суду на те, що відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами, оскільки оскаржує заочне рішення суду ухвалене 21.07.2014 року, про яке йому було достеменно відомо. Він подавав апеляційну скаргу на ухвалу суду, постановлену у даній справі, що свідчить про те, що він був обізнаний про розгляд справи судом, але навмисно не отримував судові повістки про виклики його в судові засідання, скористався тим, що відсутні дані про отримання ним копії заочного рішення суду і подав апеляційну скаргу майже через шість років після ухвалення рішення суду з метою ухилення від виконання ухваленого рішення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи представник відповідача був повідомлений під розписку яка міститься в матеріалах справи. Причини неявки в судове засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник суду не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду від останніх також не надходило.

Відповідач ОСОБА_1 за викликом до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про час і дату розгляду справи двічі повідомлялась судом у відповідності до вимог закону. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. При цьому будь-яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від неї не надходило.

Суд, на підставі положень частини другої статті 372 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника, а також відповідача ОСОБА_1 . Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частин першої та другої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку, що позичальник не виконала належним чином кредитні зобов`язання, у зв`язку із чим існує заборгованість, яка підлягала стягненню у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача.

Так, у поданій апеляційній скарзі на ухвалене судом першої інстанції заочне рішення у даній справі, ОСОБА_2 посилався на його неналежне повідомлення місцевим судом про дату, час і місце засідання суду, як на одну з підстав для скасування в апеляційному порядку оскаржуваного судового рішення.

Переглядаючи в апеляційному порядку заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2014 року, колегія суддів вважає викладені ОСОБА_2 наведені вище підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а саме щодо його неналежного повідомлення про час та місце розгляду справи такими, що заслуговують на увагу апеляційного суду.

Так, як вказував суд першої інстанції у своєму рішенні, відповідачі за викликом до судового засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про що у матеріалах справи містяться відповідні докази.

Проте, вивчивши викладені заявником у апеляційній скарзі доводи щодо його неналежного повідомлення про розгляд справи та наявні у матеріалах справи докази, а також перевіривши на відповідність висновки місцевого суду положенням процесуального закону, чинному на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, колегія суддів не погоджується із вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачалось, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленою поштою, було, зокрема рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Згідно відповіді адресно-довідкового бюро ГУ МВС України в м.Києві від 21.11.2012 адреса реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 значиться як - АДРЕСА_1 (а.с.70, т.1).

Так, з матеріалів справи убачається, що місцевим судом у відповідності до вимог статті 74 ЦПК України (у редакції чинній на час ухвалення судового рішення у справі) направлялися на адресу відповідача судові повістки про виклик у призначене судом судове засідання на 21.07.2014. Зокрема, судом першої інстанції було направлено ОСОБА_2 судові повістки за адресою - АДРЕСА_2 , а також за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.233, 235, т.1).

Станом на момент ухвалення оскаржуваного у даній справі заочного рішення, на адресу суду першої інстанції повернулося лише повідомлення про вручення направленої судом рекомендованої поштової кореспонденції, яка була направлена ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_2 (а.с.238, т.1).

При цьому, рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу ОСОБА_2 за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення в матеріалах справи відсутнє.

Повернуте на адресу суду рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_2 , не може свідчити про його належне повідомлення про розгляд справи, оскільки вказана адреса загалом являється поштовою адресою представників відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які окремо не уповноважувалися ОСОБА_2 на представництво його інтересів у суді. Направлена судова повістка за такою адресою була отримана іншою не уповноваженою ОСОБА_2 особою.

Отже, вказані обставини свідчать про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у суді першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Положеннями статті 10 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення рішення) встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Проте, у справі, що переглядається, установлено, що її матеріали не містять доказів про належне повідомлення ОСОБА_2 про судове засідання, призначене на 21 липня 2014 року для розгляду даної справи.

Таким чином, розглянувши справу за відсутності даних про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції порушив право останнього знати про час і місце судового засідання та реалізувати своє право на захист, висловивши заперечення із відповідними обґрунтуваннями проти пред`явленого до нього позову.

Статтею 376 ЦПК України, у чинній редакції, визначено вичерпний перелік обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 3 частини 3 вказаної статті встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам частини першої статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України слугує обов`язковою підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.19-23, т.1).

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року були внесені зміни у статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.46-53, т.1).

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті у розмірі 200000 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов`язалась повернути наданий їй кредит у повному обсязі не пізніше 26 червня 2014 року згідно з графіком погашення кредиту з виплатою процентів за користування кредитом протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, у розмірі 13,2% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.

Відповідно до п.1.2.2. вказаного договору позичальник зобов`язаний повернути кредиту повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту в Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 червня 2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

За графіком погашення кредиту, що викладений у Додатку №1 до укладеного між сторонами Договору встановлено, що позичальник згідно умов вищезазначеного Договору зобов`язувався повернути банку кредит у таких розмірах, щоб станом на конкретно визначену дату сума заборгованості за кредитом не перевищувала погоджений розмір.

У відповідності до погодженого сторонами графіку повернення позичальником кредитних коштів, останнім у період з дня отримання кредиту та по 26.05.2014, повинен був повертатися кредит щомісячними платежами у розмірі 2380,96 дол.США. Останній платіж у розмірі 2380,32 дол.США повинен був відбутися 25.06.2014 (а.с.24-26, т.1).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 26 червня 2007 року №123777, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору (а.с.38-39, т.1).

06 лютого 2009 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони домовились про зміну схеми погашення кредиту. А саме за змістом п.2.1 погодили, що позичальник з дати підписання цієї Додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу.

Розмір ануїтетного платежу складає 2380 дол.США. Днем плати такого платежу є 25 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж. Розмір останнього ануїтетного платежу може відрізнятися від розміру ануїтетного платежу встановленого цим пунктом Договору, і буде складатися із суми фактичної заборгованості за кредитом, що залишилася після сплати позичальником всіх попередніх ануїтетних платежів (а.с.27-29, 30-34, т.1).

При цьому, п.3.1 вказаної Додаткової угоди сторони погодили зміну кінцевого терміну повернення отриманого кредиту за Договором, а саме позичальник зобов`язалася повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 26 червня 2019 року, якщо тільки не буде встановлено інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору.

У зв`язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, за ними станом на 22.10.2012 утворилась заборгованість у розмірі 233801,55 дол.США, що станом на момент проведення розрахунку була еквівалентна 1868775,76 грн., та складається із заборгованості за тілом кредиту - 155449,56 дол.США (еквівалентно 1242508,33 грн.), заборгованості по відсоткам за користування кредиту у розмірі 66739,65 дол.США (еквівалентно 533450,02 грн.), пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 3931,50 дол.США (еквівалентно 31424,47 грн.) та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 7680,84 дол.США (еквівалентно 61392,94 грн.) (а.с.6-18, т.1).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як визначено положеннями статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Як визначено положеннями частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, звернувшись 07.11.2012 до суду з позовом про дострокове та повне виконання боржником зобов`язання, банк, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання та набув у відповідності до вищевказаних вимог закону право на дострокове повернення кредиту. Відтак, посилання відповідача у поданій апеляційній скарзі на відсутність у банку права на дострокове виконання основного зобов`язання, а саме повної сплати усіх щомісячних платежів та нарахованих відсотків за користування кредитним коштами, за відсутності попередньо направленої банком у досудовому порядку письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів не знайшли свого обґрунтування.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за тілом кредиту та відсотками по всім несплаченим щомісячним платежам.

Разом з тим, відповідач у поданій апеляційній скарзі на заочне рішення суду заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності у виниклому між сторонами спорі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Таким чином, враховуючи той факт, що ПАТ «УкрСиббанк», звернувшись 07.11.2012 до суду із даним позовом, змінив строк виконання основного зобов`язання, а за позичальником на момент спливу строку кредитування існувала поточна заборгованість, то банк має право пред`явити до позичальника вимоги про стягнення цієї заборгованості, лише в межах позовної давності.

У зв`язку із вищевикладеним колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з відповідачів заборгованості по щомісячним платежам з повернення тіла кредиту та відсотків, що згідно графіку підлягали сплаті до 07.11.2009 року не можуть бути задоволені судом, у зв`язку із пропуском банком трирічної позовної давності.

Так, з наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що за позичальником прострочена заборгованість з повернення тіла кредиту виникла з 25.08.2009, після чого відповідач припинила здійснювати сплату визначених договором щомісячних платежів в рахунок погашення боргу за кредитом.

Згідно визначеного сторонами графіку здійснення платежів з повернення отриманих у кредит грошових коштів, 25.08.2009 позичальник повинна була сплатити платіж в погашення тіла кредиту в розмірі 650,44 дол.США, 25.09.2009 - 657,59 дол.США, а 26.10.2009 сплатити 664,82 дол.США.

Враховуючи той факт, що вищевказані суми, які включені банком до розміру заборгованості заявлені банком поза межами трирічного строку позовної давності, апеляційний суд, з урахування наведених вище положень законодавства, вважає за необхідне відмовити позивачу у їх стягненні. У зв`язку із наведеним з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 153476,71 дол.США (155449,56 дол.США - 650,44 дол.США - 657,59 дол.США - 664,82 дол.США).

Що стосується стягнення з відповідачів заборгованості по нарахованим відсотках за користування кредитними коштами, то колегія суддів звертає увагу на таке.

З наданого суду розрахунку заборгованості убачається, що заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами обрахована позивачем двома різними періодами, а саме до та після укладення додаткової угоди, якою сторонами було змінено схему погашення отриманого позичальником кредиту та сплати відсотків. А саме, у період з 26.06.2007 по 30.06.2009 банком нарахована заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, що станом на 22.10.2012 склала 2755,47 дол.США, а за період з 09.02.2009 по 22.10.2012 - 63984,18 дол.США.

Оскільки суд апеляційної інстанції, ухвалюючи у даній справі нове судове рішення, дійшов висновків про застосування до вимог банку наслідків спливу позовної давності, то позовні вимоги у частині стягнення з відповідачів заборгованості по відсоткам, що нараховані поза межами позовної давності, а саме з 26.06.2007 по 30.06.2009 у розмірі 2755,47 дол.США також не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог банку про стягнення заборгованості по процентам за користування позичальником кредитним коштами, що нарахована позивачем за період з 09.02.2009 по 22.10.2012 у розмірі 63984,18 дол.США, то ці вимоги підлягають задоволенню, оскільки позовна давність щодо них банком не пропущена, позичальником частково вчинялися дії по сплаті відсотків, а заборгованість по ним загалом виникла протягом розрахункового періоду та в межах трирічної позовної давності.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Оскільки заявлений позивачем розмір неустойки розрахований ним за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог банку про стягнення з відповідачів пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 3931,50 дол.США, що станом на день проведення розрахунку банком було еквівалентно 31424,47 грн., та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 7680,84 дол.США, що станом на день проведення розрахунку банком було еквівалентно 61392,94 грн.

Разом з тим, вирішуючи даний спір у частині стягнення з відповідачів неустойки за несвоєчасне виконання основного зобов`язання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із положеннями частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Згідно з п.4.1 кредитного договору сторонами було погоджено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: - в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; - в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; - пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Таким чином, сторони на власний розсуд у кредитному договорі узгодили порядок розрахунку пені. Цей порядок передбачає визначення пені у національній валюті України - гривні (пункт 4.1 цього договору), і такий розрахунок не залежить ні від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання, якою у даному випадку є долар США), ні від валюти платежу, тобто засобу погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання у цій частині складової грошового зобов`язання. Цей порядок є пріоритетним. Розмір пені визначається з урахуванням коефіцієнта курсу валюти на дату нарахування пені та із визначенням ставки пені - на рівні подвійної облікової ставки НБУ.

Зазначені умови договору узгоджуються з Декретом №15-93, який був чинним на момент укладення спірного кредитного договору та Законом України від 21 червня 2018 року №2473-VIII «Про валюту і валютні операції», яким визначаються правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ, а також встановлено відповідальність за порушення ними валютного законодавства, чинного на момент розгляду справи.

У зв`язку із викладеним колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 3931,50 дол.США та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 7680,84 дол.США саме у еквіваленті до національної валюти, встановленому за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 26,6695 грн.) станом на момент ухвалення нового судового рішення у справі, що відповідно складає 104851,14 грн. та 204844,16 грн.

Одночасно, визначаючи розмір заборгованості що підлягає стягненню у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача, суд апеляційної інстанції не може взяти за основу, наданий позивачем разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог розрахунок заборгованості з огляду на наступне.

Так, з наданих позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог та розрахунку заборгованості убачається, що у зв`язку із тривалим невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов та на підставі кредитного договору, банком було здійснення донарахування відсотків за користування кредитними коштами в сумі 105748,59 дол.США (станом на момент проведення розрахунку еквівалентно 1189891,38 грн.) та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 6117,83 дол.США (еквівалентно 68838,30 грн.) та 12174,52 дол.США (еквівалентно 136988,66 грн.) - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам (а.с.214-220, т.1).

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом, який наданий на строк до 26 червня 2019 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 26 червня 2019 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця.

Як було зазначено вище, пред`явивши 07.11.2012 позов у даній справі, банк у розумінні частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим відповідачі мали обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, необхідно дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

За таких обставин вимоги банку про сплату процентів та пені, що нараховані позивачем після реалізації ним права на зміну строку виконання основного зобов`язання є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти та пеню припинилося зі зміною саме ним строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором. У зв`язку із викладеним вимоги позивача, що викладені у заяві про збільшення розміру позовних вимог не можуть бути задоволені судом.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню та відповідно з останніх на користь позивача підлягає стягненню у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 26.06.2007 у розмірі 217460,89 доларів США та пеня у розмірі 309695,30 грн., які складаються із заборгованості за тілом кредиту в сумі 153476,71 доларів США, заборгованості по відсоткам у розмірі 63984,18 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 104851,14 грн. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 204844,16 грн.

Що стосується викладених відповідачем в апеляційній скарзі доводів щодо недоведеності позивачем дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, то варто відмітити, що поряд з такими доводами ОСОБА_2 не було надано до апеляційної скарги власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку банку про наявність заборгованості за тілом кредиту або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 щодо недостовірності виконаного від його імені підпису на договорі поруки від 26.06.2007, оскільки останній, як учасник справи, в ході перегляду справи у суді апеляційної інстанції не реалізував надане йому законом право на звернення до суду з клопотанням про призначення у справі судово - почеркознавчої експертизи для встановлення недостовірності виконаного від його імені підпису у вказаному договорі. В заяві від 04.02.2020 про перегляд заочного рішення суду (а.с.203-220 т.2) представник відповідача також не зазначала про те, що ОСОБА_2 не підписував договір поруки, призначити судово - почеркознавчу експертизу суд першої інстанції не просила. За таких обставин, доводи ОСОБА_2 про те, що підпис від його імені у договорі поруки від 26.06.2007 року виконаний не ним, а іншою особою не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

В задоволенні решти позовних вимог суд банку відмовляє.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції скасовується з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, суд стягує з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 , на користь ПАТ «УкрСиббанк» витратити по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі по 1609,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, р/р№ НОМЕР_3 , МФО 351005, адреса місцезнаходження: м.Харків, пр-т Московський, 60) заборгованість за кредитним договором від 26.06.2007 у розмірі 217460,89 доларів США та пеню у розмірі 309695,30 грн., які складаються із заборгованості за тілом кредиту в сумі 153476,71 доларів США, заборгованості по відсоткам у розмірі 63984,18 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 104851,14 грн. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 204844,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, р/р№ НОМЕР_3 , МФО 351005, адреса місцезнаходження: м.Харків, пр-т Московський, 60) витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 1609,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, р/р № НОМЕР_3 , МФО 351005, адреса місцезнаходження: м.Харків, пр-т Московський, 60) витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 1609,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 03.07.2020.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна