Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5324/19 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 56 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.,

суддів Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без повідомлення сторін по справі в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Корольовського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. в м.Житомирі

у цивільній справі №296/5324/19 за позовом Управління соціального захисту населення Корольовського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року УПСЗН Корольовського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради звернулося до суду із названим позовом. Позивач просив стягнути з відповідача надміру виплачені кошти в сумі 5349 грн. 25 коп. та судовий збір в сумі 1921 грн. 00 коп.

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що згідно заяв ОСОБА_1 від 11.10.2016 року, 15.12.2017 року та 06.08.2018 року останньому була призначена компенсація фізичним особам, які надають соціальні послуги. При прийомі заяв з відповідними документами відповідача особисто було повідомлено під підпис про те, що в разі змін, які можуть вплинути на отримання соціальної допомоги, необхідно повідомити департамент. У жовтні 2018 року при здійсненні перевірки справи було з`ясовано, що відповідач з 09.08.2016 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що позбавляє його права на отримання компенсаційних виплат за період із 02.11.2016 року по 31.10.2018 року у сумі 5349,25 грн. Оскільки на вимогу позивача надміру отримані відповідачем кошти не повернуті, то позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Управління соціального захисту населення Корольовського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове - про задоволення позову. Зазначає, що при дослідженні обставин справи суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач у спірний період був самозайнятою особою, а тому згідно положень Порядку призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою КМУ №558 від 29.04.2007 року позбавлений права на отримання компенсаційний виплат. При цьому відсутність доходу від підприємницької діяльності не свідчить та не дає права відповідачу на отримання компенсації, оскільки підставою для такої виплати є відсутність самого статусу самозайнятої особи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 11 жовтня 2016, 15 грудня 2017, 06 серпня 2018 та 11 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявами до Управління соціального захисту населення Корольовського району Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради про призначення компенсаційних виплат за надання соціальних послуг, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» (а.с. 3-4,6-7,9-10).

У поданих заявах відповідач зазначив, що не працює, не пенсіонер, не навчається, як приватний підприємець не зареєстрований, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, здійснює догляд за інвалідом першої групи, про всі зміни в сім`ї, в разі виходу на робу зобов`язується повідомляти в 10-ти денний строк.

На підставі поданих ОСОБА_1 документів та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги», йому було призначено компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги на період з 02.11.2016 по 30.11.2016 включно щомісячно в розмірі 217,50 грн., на період з 01.12.2016 по 06.10.2017 включно щомісячно в розмірі 240,00 грн., на період з 15.12.2017 по 18.07.2018 включно щомісячно в розмірі 264,30 грн., а також на період з 19.07.2018 по 14.12.2018 включно щомісячно в розмірі 215,25 грн., що підтверджується рішеннями Корольовського РУПСЗН м. Житомира про призначення компенсації від 22.11.2016, 18.12.2017 та 07.08.2018 (а.с. 5, 8,11).

Так, згідно акту про проведення перевірки правильності та повноти інформації, що надається заявниками для призначення житлової субсидій та соціальної допомоги від 23.10.2018 встановлено, що при зверненні за допомогою ОСОБА_1 не повідомив, що зареєстрований як ФОП (фізична особа-підприємець) (а.с.12).

Із витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 09.03.2016 року по 17.09.2018 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.37-39)

Розпорядженням Управління від 13.11.2018 року встановлено переплату державних коштів у вигляді компенсаційних виплат фізичним особам, які надають соціальні послуги по о/р 602618 в сумі 5349,25 грн. (а.с.13).

В подальшому, 14 листопада 2018 року на адресу ОСОБА_1 позивачем направлено повідомлення про перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги за період з 02.11.2016 року по 31.10.2018 року у розмірі 5349,25 грн. з проханням повернути надмірно отриману компенсацію в строк до 25.142.2018 року. Відповіді на повідомлення не було надано, повернення коштів не здійснено (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції враховуючи соціальний статус сім`ї відповідача, наявність дружини з інвалідністю, місячний дохід у вигляді пенсії, який є нижчим від прожиткового мінімуму (а.с.50,51), необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, суд дійшов висновку, що примусове повернення наданої державою компенсаційних виплат може призвести до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 «Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядку), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 року №558 щомісячна компенсаційна виплата призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами).

Згідно п.п.4 пункту 4 Порядку компенсація не призначається самозайнятим особам.

Пунктом 15 Порядку передбачено, що фізичні особи, які одержують компенсацію, зобов`язані повідомити структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають ці виплати, про обставини, які можуть вплинути на умови їх призначення та виплати. У разі виявлення таких обставин виплата компенсації припиняється з дня, що настає за днем виникнення таких обставин. У разі одержання у зв`язку з цим зайвих сум компенсації одержувачі повинні відшкодувати структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради надміру виплачені суми за весь період, коли фізична особа не мала права на одержання компенсації.

Якщо одержувачем компенсації приховано або подано недостовірні дані, що вплинуло на встановлення права на призначення компенсації та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради: визначає обсяг надміру виплачених коштів та встановлює строки їх повернення; повідомляє отримувачу компенсаційної виплати про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів під час виплати компенсації у наступних періодах проводить щомісячні відрахування на підставі своїх рішень у розмірі не більш як 20 відсотків суми, що підлягає виплаті.

Якщо фізична особа не повернула добровільно надміру виплачені суми, вони стягуються в судовому порядку на підставі заяви структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначив компенсацію.

Пунктом 16 Порядку передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м.Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають та виплачують щомісячну компенсацію, здійснюють контроль за діяльністю фізичних осіб, які надають соціальні послуги.

Відповідно до п.п. 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина друга визначає, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Разом із тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності умисних дій відповідача про приховання статусу самозайнятої особи з метою отримання вигоди та що звертаючись до позивача із заявою про отримання компенсації за надання соціальних послуг, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги», він мав на меті навмисно приховати ці дані.

Колегія суддів зауважує, що компенсаційні виплати призначалися згідно Порядку та на підставі Закону України "Про соціальні послуги" від 19.06.2003. Така компенсація виплачується особам за надані ними соціальні послуги іншим особам, які мають право на їх отримання та держава зобов`язується їх надавати.

Судами встановлено, що на момент отримання компенсаційних виплат ОСОБА_1 не працював та не мав іншого доходу, а здійснював догляд за своєю дружиною ОСОБА_2 , яка має інвалідність першої групи і потребує постійного стороннього догляду (а.с. 53-54). Сам факт реєстрації ФОП не свідчить про здійснення підприємницької діяльності і отримання доходу, що підтверджує довідка про доходи від 25.02.2020 № 2316/14/06-30-51-64-03 ГУ ДПС у Житомирській області (а.с. 52).

Разом із тим, на теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку в Житомирському об`єднаному управлінні ПФУ в Житомирській області і отримує пенсію за віком, розмір якої менший за прожитковий мінімум для непрацездатнитх осіб і становить 1564, 00 грн. Водночас його дружина отримує 2000 грн на місяць.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, враховавши соціальний статус сім`ї відповідача, наявність на утриманні дружини з інвалідністю, та необхідністю дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, так як примусове повернення наданої державою соціальної допомоги може призвести до покладення на відповідача надмірного тягаря, обгрунтовано застосувавши правову позицію Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена в постанові від 11.03.2020р. у справі №328/1056/19.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна правова оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Корольовського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді