Справа № 522/7705/19
Провадження № 2/522/3399/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить :

- стягнути матеріальну шкоду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 123 742,00 грн. упущену вигоду за місяця не роботи селевої сонячної електростанції;

- стягнути матеріальну шкоду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 39 200,00 грн., повернуті відсотки за позичені гроші на будівництво селевої сонячної електростанції;

- стягнути моральну шкоду, завдану ОСОБА_2 , у розмірі 4 000,00 грн. на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 27.05.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, та призначено підготовче судове засідання.

При цьому позивач посилається на те, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась справа № 522/13094/18 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у користуванні майном, усунення право користування майном, стягнення матеріальної шкоди.

Позивач вважає, що противоправними діями відповідачки завдала йому матеріальну шкоду у розмірі 166942 гривень, а також моральну шкоду, яка полягає у порушенні життєвих стосунків позивача, потреби у додаткових зусиль для організації життя.

У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/13094/18 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у користуванні майном, усунення від права користування майном, стягнення матеріальної шкоди, позовні вимоги були задоволені, та зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні майном - огорожею, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, розташованого у АДРЕСА_3 на дялянках № 15,16, шляхом демонтажу металевої конструкції з сонячними батареями (сонячна електростанція) за адресою: АДРЕСА_3 , за рахунок ОСОБА_1 та відступу від огорожі ОСОБА_2 не менше ніж на 1 метр; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 28 023 грн., а також судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. та судовий збір в розмірі 1078,20 грн.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку та огорожі, розташованих по АДРЕСА_3 , право власності підтверджується свідоцтвом на право власності серії НОМЕР_1 505305 від 01.02.2007 року, технічним паспортом від 12.01.2007 року та земельної ділянки державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 089037 від 20.10.2003 року з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд.

Згідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.08.2018 року, яка надана на звернення представника ОСОБА_2 , зазначено, що виходом на місце встановлено, що співвласник суміжної земельної ділянки гр. ОСОБА_1 встановив на кам`яну огорожу металевий каркас та сонячні батареї, також цей факт вбачається з фотофіксації, яка мається у матеріалах справи.

Відповідно до листа Департаменту ДАБІ в Одеській області від 14.11.2018 року, зазначено, що згідно п.1 розділу 2 Порядку продажу, обліку та розрахунків порядку продажу, обліку та розрахунків за вироблену електричну енергію з альтернативних джерел енергії об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств, Постанова НКРЕ 27.02.2014 № 170, встановлення елементів електричного обладнання генеруючої установки (генеруючих установок) приватного домогосподарства здійснюється побутовим споживачем відповідно до рекомендацій заводів-виробників цього обладнання, визначених у технічній документації (паспортах електричного обладнання), та з дотриманням правил улаштування електроустановок.

Згідно проведеного дослідження, встановлено, що на ділянці по АДРЕСА_3 г дійсно встановлені несучі конструкції та обладнання сонячної електростанції для автономного електрозабезпечення, яка на підставі положень діючого законодавства є об`єктом будівництва (споруда), саме генеруюча установка електрозабезпечення приватного домоволодіння. 2) Будівництво сонячної електростанції на ділянці по АДРЕСА_3 г негативне вплинуло на технічний стан несучої конструкції та оздоблювальних матеріалів огорожі ділянки по АДРЕСА_3 15,16 а також порушено права суміжного землекористувача. 3)на теперішній час не надається можливості здійснити необхідний відновлюючий ремонт огорожі без пошкодження обладнання сонячної електростанції, тому для виконання ремонтних робіт рекомендується демонтування обладнання сонячної електростанції с наступним встановленням його на відстані, що забезпечує здійснення безперешкодного доступу до обслуговування огорожі ділянки по АДРЕСА_4 ) відстань від найбільш виступаючої частини споруди сонячної електростанції, повинно бути не менше 1 метру ( п.6.1.41 ДБН Б:2.2-12:2018) 5) кошторисна вартість робіт по відновленню експлуатаційної придатності конструкцій та елементів огорожі (відшкодування шкоди) за адресою: АДРЕСА_3 15,16, складає 28 023 грн.

Судом також було встановлено, що влаштована ОСОБА_1 в притул конструкція сонячної електростанції порушує право власності ОСОБА_2 , а саме належного користування майном - огорожею, а саме її обслуговування, створює незручності, у зв`язку з неможливістю виконання капітального та поточного ремонту огорожі, що належить ОСОБА_2 на праві власності, а також неможливості використання земельної ділянки, за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, на якій саме розташована огорожа.

Вказане рішення першої інстанції залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2019 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

З наведеного вбачається, що обов`язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач -відсутність його вини в заподіянні шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

ОСОБА_1 , не надав суду жодного доказу того, що діями відповідача йому спричинена матеріальна шкода, не надано розрахунків та обґрунтування суми шкоди, яку він просить стягнути з відповідача.

Очевидним є те, що доводи про те, що провадженням по справі № 522/13094/18 позивачу завдана матеріальна шкода, є такими що не підтверджені належними і допустимими доказами, як цього вимагають ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачем не надано жодних доказів того, що його права порушені з боку відповідача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані, виходячи з нижченаведеного.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.З) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі наведеного суд вважає, що позивачу не була спричинена моральна шкода, а тому ці вимоги також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. З, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

06.07.2020