Справа № 202/7026/18
Провадження № 2/202/320/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 29.10.2014 року перебував з відповідачем ОСОБА_2 в цивільному шлюбі з якою за спільні кошти придбав для спільного проживання квартиру АДРЕСА_1 ), в якій вони стали проживати. Зловживаючи тим, що право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем з другої половини літа 2015 року, ОСОБА_2 стала вимагати, щоб позивач виселився із квартири. Після тривалого психологічного тиску в кінці жовтня - початку листопада 2015 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав з позовною заявою про визнання квартири спільною сумісною власністю. Однак, відповідач 10.11.2015 року без рішення суду, домовившись зі своєю донькою і сином замінила замок на вхідних дверях квартири, чим фактично здійснила виселення позивача, в результаті чого останній став безхатченком. За фактом самоуправного виселення із житла без рішення суду позивач звернувся із заявою до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та за його заявою внесені відомості до ЄДРП провадження 0002318. 24.10.2016 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська в порядку цивільного судочинства по справі №202/8299/15-ц захищено порушені майнові та житлові права позивача і визнано квартиру АДРЕСА_1 ) спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 та визначено рівні частки кожного. 08.02.2017 року Апеляційним судом Дніпропетровської області, змінено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, залишено в силі право власності позивача на квартиру. Тільки з 13.09.2017 року позивач знову став проживати в квартирі. В період з 10.11.2015 року по 27.09.2017 року він був вимушений проживати на вулиці, зазнавав моральних страждань, спричинених самоуправним позбавленням житла і майна, порушенням звичайного способу життя. Позивач також був позбавлений своїх особистих речей, які в період його відсутності в квартирі, відповідач ОСОБА_2 вивезла в невідомому напрямку. Вказав, що сума моральної школи вирахувана із розрахунку 1000,00 грн. за кожен місяць спричинення моральних страждань. Просив стягнути із відповідача в порядку відшкодування моральної шкоди 22500,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 листопада 2018 року, головуючим суддею у справі було визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 12 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 29 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди визнано неподаною та повернено позивачеві.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2018 року про повернення позовної заяви скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 12 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

28 серпня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказала, що позивачем жодним належним доказом не підтверджено спричинення моральних страждань. Позивачем не доведено факту проживання на вулиці в період з 10.11.2015 року по 27.09.2017 року. Вважає, що те, що ОСОБА_1 ночуючи в під`їзді будинку декілька днів, здійснював психологічний тиск на неї та членів її родини, він за власним бажанням ночував у під`їзді їх будинку, маючи при цьому інше місце реєстрації, що в свою чергу не дає йому право на стягнення з неї моральної шкоди. Позивач ніколи не був зареєстрований в даній квартирі, а право власності набув після набрання законної сили рішення суду та реєстрації права власності на Ѕ частину спірної квартири, що не співпадає з проміжком часу, на який посилається позивач у позовній заяві ( період з 10.11.2015 року по 27.09.2017 року). Просила в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі.

10 жовтня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначив про те, що доводи відповідача на те, що позивач вчиняв на неї психологічний тиск, так і доводи на те, що позивач за власним бажанням ночував в під`їзді, не відповідає дійсності. У випадку повернення відповідачем особистих речей, які знаходилися в квартирі, відповідач повинна надати такі докази.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в поданій позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених в відзиві на позовну заяву. Просила суд в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінального провадження 0002318, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у ч.2 ст.16 ЦК України, в якій крім іншого зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивачем заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконними діями відповідача ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року по цивільній справі №202/8299/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна, вселення і визначення порядку користування квартирою, позовні вимоги позивача задоволено: встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 починаючи з 15 червня 2010 року; поділено спільне сумісне майно квартиру АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним, припинивши їх право спільної сумісної власності на цю квартиру; вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 (попереднє найменування АДРЕСА_2 , та визначено наступний порядок користування цією квартирою між співвласниками: виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату (приміщення АДРЕСА_3 ), площею 12,9 кв.м.; АДРЕСА_4 ОСОБА_2 в користування житлову кімнату (приміщення АДРЕСА_5 ), площею 10,7 кв.м.; у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено всі інші приміщення квартири квартиру АДРЕСА_1 попереднє АДРЕСА_6 АДРЕСА_2 , а саме: приміщення 1 - коридор, площею 3,8 кв.м.; приміщення 2 санвузол, площею 4,1 кв.м.; приміщення 3 кухню, площею 6,0 кв.м.; приміщення 4 житлову кімнату, площею 17,9 кв.м.; приміщення 6 коридор, площею 2,1 кв.м.; приміщення І балкон, площею 0,8 кв.м.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині; в іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2017 року залишено без змін.

В ході розгляду справи встановлено, що на підставі виписок із банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», суд установив, що на час купівлі спірної квартири, ОСОБА_1 мав достатньо коштів для її придбання. Зокрема, у період із серпня по вересень 2014 року позивач отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» належні йому кошти у сумі 19 562,40 доларів США, розміщені на його особистому рахунку.

Також установлено, що після придбання спірної квартири, позивач оплачував житлово-комунальні послуги, здійснював облаштування житла, що підтверджується наданими квитанціями та в період 2015 року звертався до комунальних служб із вимогами, запитами щодо виконання робіт за адресою по АДРЕСА_7 , що також, підтверджується відповідями на запити ОСОБА_1 , наданими ПАТ «Укртелеком» і КВЖРЕП Індустріального району.

На підставі наявних у справі доказів, а саме: допитаних у судовому засіданні свідків, покази більшості з яких про взаємини сторін узгоджуються між собою в повному обсязі, суд обґрунтовано вважав установленим факт спільного проживання позивача та відповідача як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода - це протиправне приниження (або замах на приниження) гідності людини, яке викликає в її психіці негативні процеси і стани. Вона полягає саме у втратах, тих негативних наслідках немайнового характеру, які виникли через страждання.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, моральна шкода відшкодовується за наявності деліктних правовідносин, які включають протиправні дії, вину, причинний зв`язок та наявність шкоди.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з положеннями п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

В судовому засіданні безспірно встановлено, та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач після заміни відповідачем замку на вхідних дверях в квартиру АДРЕСА_1 , ночував у під`їзді будинку та був позбавлений можливості користуватися особистими речами, деякі речі йому не повернені.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Протиправні дії відповідача ОСОБА_2 щодо позбавлення позивача ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 та особистими речами встановлені при розгляді цивільної справи №202/8299/15-ц, рішенням по справі ОСОБА_1 було вселено в квартиру.

Суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що позивач за власним бажанням ночував у під`їзді будинку та таким чином здійснював психологічний тиск на неї та членів сім`ї оскільки ніколи не був зареєстрований в спірній квартирі та він не має права на стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки це спростовується матеріалами справи. Відповідачем не надано суду жодного належного доказу щодо спростування доказів позивача.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.

Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Отже, в судовому засіданні є доведеним той факт, що порушенням прав ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання з боку відповідача, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає, що сума у розмірі 5000,00 грн. є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь держави підлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись: ст.ст.15,16,23,1167 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ) моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 30 червня 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар