Житомирський апеляційний суд
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/16419/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Житомирського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення незаконно вирахуваної заробітної плати

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Житомирського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Просила стягнути на її користь незаконно вирахувану із заробітної плати суму 18 500 грн. Позов обґрунтовувала тим, що з 13 вересня 2013 року по 02 листопада 2015 року працювала на посаді касира каси перерахунку та інкасації грошових коштів у Житомирському регіональному управлінні Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». У період із лютого по березень 2015 року на неї були покладені обов`язки завідуючої каси. Після проведення службової перевірки каси перерахунку відділення банку було виявлено недостачу грошових коштів у розмірі 13 500 грн. Вказану суму коштів було винесено на її рахунок дебіторської заборгованості і вирахувано із заробітної плати. Служба безпеки банку пояснила такі дії тим, що у той період саме вона була відповідальна за зберігання коштів і порушила службову інструкцію. Надалі, 02 травня 2015 року знову було проведено службову перевірку та ревізію цінностей, за результатами якої виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 50 000 грн. Загальна сума заборгованості у рівних долях була винесена на рахунки дебіторської заборгованості касирів каси перерахунку. Із її зарплати було утримано 2 000 грн. в рахунок недостачі, а також 3 000 грн. як проценти від суми заборгованості. Вважає такі дії банку незаконними. Жодних порушень інструкції та посадових обов`язків вона не допустила, в той час як відділенням банку не було забезпечено заходів із збереження грошових цінностей. Окрім того, відповідачем не доведено, що саме її дії спричинили нестачу грошових коштів, а виконання нею обов`язків завідуючої каси в період із лютого по березень 2015 року не входило до її трудових обов`язків.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 незаконно вирахувану заробітну плату в сумі 16 712,94 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Також вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що суд не звернув належної уваги на той факт, що підставою для утримання з позивача заробітної плати стало притягнення останньої до матеріальної відповідальності згідно з внутрішніми актами банку. Позивачем не дотримано тримісячного строку звернення до суду, клопотання про поновлення пропущеного строку не заявлено, а тому суд не мав правових підстав для відмови у застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності. Вважає також, що до спірних правовідносин суд неправильно застосував положення норми ст.130 КЗпП України та не застосував п.6 ст.134 КЗпП України. Окрім того, станом на дату вчинення позивачем порушень діяла постанова НБУ від 15 грудня 2004 року №637, відповідно до положень якої, касир несе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх прийнятих ним цінностей. Вважає, що навіть відхиляючи в якості доказу договір про повну матеріальну відповідальність, суд мав застосувати положення постанови НБУ від 15 грудня 2004 року №637. Позивач не заявляла вимог про визнання незаконними та скасування наказів щодо притягнення її до матеріальної відповідальності, а тому суд першої інстанції в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства не мав підстав надавати оцінку наявності чи відсутності підстав для притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Також позивачем не надано розрахунку витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, відсутній детальний опис робіт, а тому стягнення з банку витрат на правничу допомогу є незаконним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що ОСОБА_1 з 13 вересня 2013 року по 02 листопада 2015 року працювала на посаді касира каси перерахунку та інкасації грошових коштів у Житомирському регіональному управлінні Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.101,104 т.1).

Між сторонами був укладений трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.102-103, 99-100 т.1).

Наказом від 12 січня 2015 року №КТ-БТ-2015/2-21600407 позивача призначено, поряд із іншими касирами, матеріально відповідальною особою за збереження цінностей (а.с.123-124 т.1).

При проведенні службового розслідування 06 березня 2015 року у касі перерахунку Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» виявлено нестачу коштів на суму 56 000 грн. Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31 березня 2015 року №ZAKL-2015/1-6622932 (6623186) завідуючій каси ОСОБА_1 та касиру ОСОБА_2 оголошено догану (а.с.108-109 т.1). Нестача грошових коштів була частково покрита за рахунок виявлених надлишків, а решта суми розподілена між позивачем та ОСОБА_2 .

При підрахунку коштів для відправлення до НБУ 02 травня 2015 року виявлено нестачу грошових коштів на суму 50 000 грн. Згідно з висновком, складеним за наслідками службового розслідування від 15 липня 2015 року № ZAKL-2015/1-6847476, встановлено порушення вимог облікової політики касових операцій для каси перерахунку, актуалізований Положенням про касу перерахунку, та притягнуто до дисциплінарної відповідальності відповідальних працівників направлення перерахунку та інкасації грошових коштів Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, і ОСОБА_1 . Проте, заходи дисциплінарного характеру не застосовувалися (а.с.105-107 т.1). Нестачу грошових коштів розподілили у рівних частинах між касирами та позивачем.

При проведенні перевірки нестач грошових коштів у ПК «Промінь/Термінали» у період із 09 по 10 серпня 2015 року встановлено, що після проведення повної інкасації банкомату, розташованого у АДРЕСА_1 , у відділенні банку виникла нестача у розмірі 16 800 грн. Наказом від 08 вересня 2015 року № ZAKL-2015/1-6956878 на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а.с.110-112 т.1).

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника, зокрема, до дисциплінарної відповідальності (зі змісту частин першої-третьої ст.130 КЗпП України).

Проте, відповідно до частини другої ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема, при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст.136 КЗпП України).

Разом із тим, частини перша, друга та третя ст.136 КЗпП України передбачають, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

Всупереч вищевказаним нормам матеріального права роботодавець, без видачі наказів про відрахування коштів із заробітної плати ОСОБА_1 , утримав: у квітні 2015 року 3 136,59 грн.; у травні 2015 року 2 686,90 грн.; у червні 2015 року 2 607,66 грн.; у липні 2015 року 1 325,78 грн., у серпні 2015 року 3 576,22 грн.; у вересні 2015 року 3 329,62 грн. та у жовтні 2015 року 50,17 грн., а всього відповідачем утримано із заробітної плати позивача з порушенням порядку, передбаченого чинним трудовим законодавством, 16 712,94 грн. (а.с.112-120 т.1).

Висновок за наслідками перевірки за фактом недостачі у касі перерахунку від 15 липня 2015 року № ZAKL-2015/1-6847476, яким покриття недостачі розділено у рівних частинах між касирами, у тому числі і позивачем, не можна вважати у розумінні трудового законодавства розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про відрахування із заробітної плати працівника шкоди.

Отже, ОСОБА_1 притягнута до матеріальної відповідальності з порушенням порядку, передбаченого законом, а тому вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки кошти утримані відповідачем не у спосіб, передбачений законом, тобто незаконно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не заявляла вимог про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення її до матеріальної відповідальності, а тому суд першої інстанції в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства не мав підстав надавати оцінку наявності чи відсутності підстав для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є помилковими. Так, спір між сторонами виник із приводу притягнення позивача до матеріальної відповідальності у зв`язку з неодноразово виявленою недостачею грошових коштів при виконанні нею обов`язків завідувачки каси у Житомирському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк» та відшкодування відповідачем заподіяних йому збитків шляхом відрахування їх із заробітної плати позивача. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь незаконно утримані відповідачем із її заробітної плати кошти. У трудовому спорі до предмету дослідження входять накази про притягнення позивача до матеріальної відповідальності, а тому при розгляді даного спору суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог.

Твердження апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин суд неправильно застосував положення норми ст.130 КЗпП України та не застосував п.6 ст.134 КЗпП України, оскільки станом на дату вчинення позивачем порушень діяла постанова НБУ від 15 грудня 2004 року №637, згідно з якою касир несе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх прийнятих ним цінностей, спростовуються фактичними обставинами справи. Так, матеріали справи містять копію договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами. Позивач не оспорює факт укладення нею такого договору. Наявність у матеріалах справи договору про повну матеріальну відповідальність та займання позивачем посади касира, яка входить до Переліку, що визначений КМУ, а також виконання позивачем роботи, безпосередньо пов`язаної із зберіганням та обробкою грошових коштів, виключають правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень п.6 ст.134 КЗпП України, на чому наполягає скаржник. Отже, виходячи із обставин справи, застосування до спірних правовідносин положень п.1 ст.134 КЗпП України виключило застосування п.6 цієї ж статті, якою врегульовано випадки повної матеріальної відповідальності.

Водночас, доводи апеляційної скарги не містять конкретики, у чому ж полягає неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.130 КЗпП України. Поміж тим, роботодавець має довести, якими неправомірними діями заподіяно шкоду; у чому полягає неналежне виконання працівником трудових обов`язків; що призвело до заподіяння роботодавцю шкоди; в чому полягає вина працівника, в якій обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей та нормальну роботу із ними, який майновий стан працівника. За таких обставин, тези апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено умов покладення на позивача матеріальної відповідальності.

Окрім того, роботодавець здійснив відрахування із заробітної плати позивача у розмірі 16 712,94 грн., що перевищує її середньомісячний заробіток, чим знову ж таки не дотримався порядку покриття шкоди, заподіяної працівником, передбачений ст.136 КЗпП України.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом із тим, відповідно до частини першої ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що про порушення своїх трудових прав вона остаточно дізналася у листопаді 2015 року, коли звільнилася з роботи. Дане пояснення не викликає у колегії суддів сумнівів. Раніше дізнатися про порушення своїх прав позивач не могла, приймаючи до уваги те, що останнє відрахування із її заробітної плати здійснено відповідачем у жовтні 2015 року. Отже, у тримісячний строк позивач мала звернутися до суду із даним позовом, тобто принаймні до 01 березня 2016 року. ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом 29 грудня 2016 року.

Причину пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права під час проведення судом апеляційної інстанції судового засідання ОСОБА_1 пояснила тим, що весь час упродовж роботи в банку та після звільнення адміністрація банку її переконувала у тому, що розбереться із її питанням без суду, треба лише трохи зачекати і винні у нестачі особи будуть встановлені, а тоді гроші, що з неї стягнуті, їй будуть повернуті. Вона звикла вірити, а тому чекала, бо насправді невинна у нестачі. Проте, наприкінці 2016 року дізналася, що банк звертався до суду із позовом до інших касирів каси перерахунку із позовом про відшкодування матеріальної шкоди та банку в задоволенні такого позову було відмовлено. Дана обставина дала їй можливість зрозуміти, що всі обіцянки адміністрації банку вирішити її питання у позасудовому порядку є марними, що спонукало її негайно звернутися до суду.

Позивач у трудових правовідносинах найбільш вразлива сторона, оскільки є підпорядкованою особою. ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду із даним позовом з поважних причин у зв`язку з тим, що була переконана в тому, що адміністрація банку поверне їй кошти й без суду. Окрім того, накази про відрахування коштів із заробітної плати відповідач не видавав, чим позбавив ОСОБА_1 у разі незгоди з відрахуваннями та їх розмірами можливості оскаржити те, що не видавалося, але гарантовано працівнику статтею 136 КЗпП України.

Пропущений з поважних причин строк звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушених трудових прав поновлюється, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача 16 712,94 грн. підлягає до задоволення, а у стягненні решти позову в сумі 1 787,06 грн. обґрунтовано відмовлено.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Сторона зобов`язана документально підтвердити, що нею понесені витрати на правову допомогу: надати договір на правову допомогу, детальний опис робіт (наданих послуг), акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок витрат та платіжні документи про оплату таких послуг. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

/

У обґрунтування витрат, понесених позивачем на надання їй професійної правничої допомоги, суду надано: ордер на надання правової допомоги серії ЖТ №01585 (а.с.159 т.1), ксерокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.160 т.1), ксерокопію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України (а.с.161 т.1), а також квитанцію №751375 про сплату позивачем адвокату 5 000 грн. за ведення справи у суді першої інстанції (а.с.202 т.1).

Суду не надано документів, які б підтверджували склад та розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (опис робіт, послуг), акт приймання-передачі наданих послуг, на підставі яких можна було б зробити висновок про співмірність виконаних робіт заявленому розміру витрат, що є підставою відмови позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. скасувати.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 30 червня 2020 року.