Справа № 196/184/20
№ провадження 2/196/340/2020
02 липня 2020 року смт Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючої - судді Гудим О.М.
за участю секретаря - Шевченко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Царичанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації.
На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, від 07.02.2020 року №87/02-45, в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані: його дружина - ОСОБА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син - ОСОБА_4 з 2011 року, та племінниця - ОСОБА_2 з 2009 року.
Проте, ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин, про що депутатом сільської ради складено Акт обстеження проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 .
При цьому, ОСОБА_2 не проживає в належному йому житловому будинку з моменту реєстрації, тобто з 2009 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житлового будинку участі не приймає, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться.
Перешкод в користуванні житловим будинком ні він, ні інші члени його сім`ї ОСОБА_2 не чинили.
Факт реєстрації ОСОБА_2 порушує його право на вільне розпорядження і користування майном.
Фактично ОСОБА_2 проживає і працює вже декілька років в м.Дніпро.
Враховуючи вищевикладені обставини та посилаючись на вимоги ст.ст.316, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, прохає суд визнати ОСОБА_2 , такою, що втратили право користування житловим будинком в АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в житловому будинку в АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та прохає їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була сповіщена про день, час та місце розгляду справи в суді, заяви про причину неявки чи про відкладення розгляду справи до суду не надіслала.
Вивчивши всі надані по справі докази та даючи їм оцінку у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно п.40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с.8-10).
При цьому, в спірному домоволодінні крім позивача та його сім`ї зареєстрована, але не проживає племінниця ОСОБА_2 , відповідач в даній справі, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області №87/02-45 від 07.02.2020 року та актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 07.02.2020 року (а.с.6,7).
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 залишається зареєстрованою в житловому будинку АДРЕСА_1 , проте в житловому будинку не мешкає без поважних причин, особистих речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює.
Отже, дії відповідача по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні йому користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним йому на праві власності майном, у вигляді домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є неправомірними та такими що порушують його законні права та інтереси, передбачені ст.41 Конституції України.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Оскільки, відповідач своїми діями порушила законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст.391 ЦПК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду у разі: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, з якого вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи, що позивач як власник спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду, відзив на позовну заяву відповідачем подано не було, зустрічних позовних вимог також, крім того, відповідач без достатніх підстав до нині зареєстрована за адресою житлового будинку, в ньому не проживає, суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні, визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку знайшли своє підтвердження, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття її з реєстраційного обліку.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.379, 386, 391 ЦК України, ст.с.4, 13, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації, задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку.
Усунути в здійсненні ОСОБА_1 , як власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , права користування та розпорядження майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Головуюча: О.М.ГУДИМ