Справа № 202/1261/20
Провадження № 2/202/1139/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Мазниці Х.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі в розмірі двох державних гарантій за 2018 рік, -

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара на її користь борг по заробітній платі за 2018 рік за укладеним з нею у 1989 році договором як викладачем кафедри в розмірі двох державних гарантій: окладу за тарифним розрядом 16 і надбавки за вислугу років 30%, а саме стягнути за кожен місяць 2018 року (з січня по грудень) оклад у розмірі 9307,50 грн. і набавку за вислугу років 30% у розмірі 2792,25 грн., а всього 145197 грн.

Крім того, у своєму позові позивач просила за результатом розгляду цього позову по суті встановити обставину наявності в наказі № 2 від 3 січня 1990 року такого тексту, який викласти у вигляді цитати в судовому рішення (мовою оригіналу російською):

«1. Принять на работу:

2. ОСОБА_3 преподавателем кафедры иностранных языков для инженерно-технических специальностей с 26.12.1989 г. с окладом 160 руб. 00 коп. в месяц по переводу из Емильчинского района Житомирской области как избранную по конкурсу.

Научно-педагогического стажа работы в вузе нет (…).

Основание: заявление, выписка из протокола заседания ученого совета филологического факультета от 14.12.1989 г. № 5.

Согласование между руководителями организаций.»

Та у перекладі українською мовою:

«1. Прийняти на роботу:

2. ОСОБА_1 викладачем кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26.12.1989 р. з окладом 160 крб. 00 коп. на місяць за переводом з Ємільчинського району Житомирської області як обрану за конкурсом.

Науково-педагогічного стажу роботи у вузі немає (…).

Підстави: заява, витяг з протоколу засідання вченої ради філологічного факультету від 14.12.1989 року № 5.

Узгодження між керівниками організацій».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що з 26.12.1989 року діє укладений відповідно до угоди від 25 грудня 1989 року між нею як викладачем англійської мови і Дніпропетровським національним університетом безстроковий трудовий договір. Зазначене, на думку позивача, підтверджується наказом № 2 від 3 січня 1990 року про прийняття її з 26 грудня 1989 року в порядку переведення, узгодженого між керівниками організацій, як обраної за конкурсом, додатком до цього наказу витягом з протоколу № 5 від 14.12.1989 року засідання Вченої ради філологічного факультету про обрання її на строк два роки за конкурсом; наказом № 368к від 22 грудня 1989 року про звільнення її з 23 грудня 1989 року з попереднього місця роботи в іншій місцевості для переведення на посаду викладача за п. 5 ст. 36 КЗпП УРСР; записами у трудовій книжці № 14 (звільнення за переведенням) і № 15 (прийняття на посаду викладача без обмеження строком).

Зазначає, що переведення її до відповідача проведене в порядку ст. 24, п. 1 ст. 23, ст. 9 КЗпП УРСР, умову про зарахування на підставі конкурсного відбору виконано. З 27 грудня 1991 року додатково діє норма п. 2 ст. 36 КЗпП України, за якою договір також вважається укладеним на невизначений строк. Заяв про звільнення нею не подавалося. Трудова книжка знаходиться в ДНУ. Угоди про припинення трудових відносин не укладалося. Наказу про припинення або розірвання укладеного трудового договору відповідач не видавав. Вважає, що зарахуванням її на посаду викладача без обмеження строком відповідач прийняв на себе обов`язки протягом дії безстрокового договору створювати їй умови праці і виплачувати зарплату. В 2018 році ДНУ безпідставно не виконав свій обов`язок щодо виплати їй зарплати за укладеним у 1989 році на невизначений строк трудовим договором. Посилається на те, що відповідно до частини 1, 3 ст. 53, п. 9 ч. 1 ст. 55, ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» робочий час викладача кафедри включає час виконання ним навчальної (викладання в навчальних групах і перевірка навченості), методичної (підготовка до занять тощо), наукової (проведення наукових досліджень з отримання нового знання та публікацією результатів), організаційної роботи (проведення заходів за завданням вищу) та інших трудових обов`язків, норми часу визначаються закладом вищої освіти. В 2018 році ДНУ не надав їй графіку робочого часу, навчальних груп для викладання, завдань з організаційної роботи, завдань з виконання інших обов`язків, тому вона проводила лише наукові дослідження в межах наукової теми кафедри, результати яких апробовані на конференціях та опубліковані. Тобто свої трудові обов`язки за укладеним в 1989 році безстроковим трудовим договором у 2018 році виконувала попри те, що відповідач не створив їй умов праці і не виплатив заробітну плату, чим порушив гарантії, встановлені ст. 59 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ст. ст. 95-97 ЗКпП, ст. 57 Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року «Про оплату праці працівників на основі єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», наказу Міністерства освіти та науки України № 557 від 26 вересня 2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 жовтня 2005 року за № 1130/11410, в редакціях, що діяли в 2018 році, відповідач зобов`язаний вплатити їй зарплату за 12 місяців 2018 року в сумі, не меншій розміру двох державних гарантій, якими є оклад за тарифним розрядом 16 (2,5 мінімальної зарплати) та надбавку за вислугу років 30 відсотків, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у розмірі 3723 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 2 березня 2020 року було відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

23 березня 2020 року до суду надійшов відзив Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, в якому відповідач просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з тих підстав, що трудові відносини з позивачем припинені, заборгованості перед нею немає. Спірні правовідносини неодноразово були предметом судового розгляду. Постановою Верховного Суду від 10.05.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення. Також у своєму відзиві на позов відповідач просить накласти на ОСОБА_1 штраф за неодноразове зловживання процесуальними правами.

В свою чергу позивач надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідачем не видано наказу про зарахування її на роботу за контрактом, тому наказ № 692-к від 2 вересня 2008 року про припинення трудових відносин за контрактом не містить інформації щодо предмету доказування та не є доказом у справі, оскільки позов заявлено про стягнення боргу по заробітній платі за 2018 рік за укладеним 26 грудня 1989 року безстроковим внаслідок переведення трудовим договором. В 2018 році нею виконувалися трудові обов`язки з наукової роботи, виконано наукове дослідження, результат якого наведений в опублікованій статті. Доказів припинення з нею трудових відносин відповідач не надав. Рішення судів, які мають преюдиційне значення для цієї справи, відсутні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та наполягала на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, що наведені у відзиві на позові.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованим та задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом від 03 січня 1990 року була прийнята на роботу викладачем кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26 грудня 1989 року.

Наказом від 19 червня 2006 року ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 30 серпня 2006 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року було відмовлено в поновленні ОСОБА_1 на роботі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2007 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року скасовано та поновлено ОСОБА_1 на роботі з виплатою їй належних коштів.

Ухвалою Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2007 року скасовано із залишенням в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року.

Після цього наказом від 2 вересня 2008 року ОСОБА_4 було звільнено з роботи 3 вересня 2008 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2009 року, у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання наказу від 2 вересня 2008 року недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Таким чином, трудові відносини між сторонами припинено та з 4 вересня 2008 року ОСОБА_1 не працює в Університеті.

При цьому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10 травня 2020 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату.

Зокрема, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату, суд виходив з того, що, оскільки трудові відносини між сторонами припинено, з позивачем проведено повний розрахунок, правові підстави для стягнення заробітної плати відсутні.

Вирішуючи між сторонами спір про стягнення заборгованості по заробітній платі за 2018 рік, суд враховує, що відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п. 14.1.195 ПКУ працівником є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 стаття 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 статті 54 Закону України «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара припинені у зв`язку з її звільненням 3 вересня 2008 року, після звільнення позивача з роботи контракт на новий строк з нею не укладався, тобто станом на 2018 рік чинний трудовий договір між сторонами був відсутній, трудові відносини фактично не тривають, суд вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргів по заробітній платі за 2018 рік відсутні.

Посилання позивача на безстроковий характер укладеного з нею у 1989 році трудового договору та неприпинення з нею відповідачем трудових відносин є безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи та зібраними у справі доказами. Твердження позивача про те, що укладений з нею в 1989 році трудовий договір дії дотепер спростовується укладенням з нею у 2004 році контракту, що вбачається з матеріалів справи, а тому дія попереднього трудового договору припинилася.

Само по собі опублікування наукових статей позивача не змінює характеру відносин сторін та не свідчить про виконання нею роботи за трудовим договором у Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара.

Належних доказів перебування в 2018 році у трудових відносинах з відповідачем позивачем суду не надано.

Крім того, суд вважає такою, що не підлягають задоволенню, вимогу позивача про встановлення у судовому рішенні обставини наявності в наказі № 2 від 3 січня 1990 року певного тексту, який просить викласти у вигляді цитати в судовому рішенні, оскільки згідно з частиною 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При цьому конкретні способи захисту цивільного права чи інтересу визначені у статті 16 ЦК України. Особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Між тим, позивач, заявляючи вимогу про встановлення у судовому рішенні обставини наявності у наказі певного тексту, обрала спосіб захисту, який не передбачений законом, не відповідає йому.

Враховуючи наведене, в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові позивача, яка звільнена при подачі позову від сплати судового збору, судові витрати відносяться на рахунок держави.

При цьому суд вважає, що підстави для накладення на позивача штрафу за клопотанням відповідача відсутні, оскільки відповідно до статті 148 ЦПК України постановлення ухвали про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у випадку, зокрема, зловживання процесуальними правами, є правом суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд враховує, що в провадженні суду немає аналогічного позову (докази іншого суду не надані), предмет спору не носить очевидний штучний характер або позов не є завідомо безпідставним для позивача, а тому клопотання відповідача про накладення на позивача штрафу за подання цього позову не може бути задоволено судом.

На підстави викладеного та керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України (місцезнаходження: 49010, м. Дніпро, пр. Гагаріна, буд. 72) про стягнення боргу по заробітній платі в розмірі двох державних гарантій за 2018 рік відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко