Справа № 307/566/19
Провадження № 2/307/95/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Тячівська міська рада про визнання права спільної сумісної власності на Ѕ частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в розмірі Ѕ частки.

Посилається на те, що 12.02.2006 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб.

За час спільного проживання з ОСОБА_4 , їм подарували земельну ділянку площею 0.21 га. для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1 .

29.03.2012 р. рішенням 10-ї сесії 6-го скликання Тячівської міської ради № 934 було затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення частини цієї земельної ділянки площею 0.15 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

12.09.2012 р. вона з чоловіком отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0.1500 га., за кадастровим номером 1:05:002:0101, та виготовили технічну документацію і будівельний паспорт на житловий будинок загальною площею 134.20 м.кв., з житловою площею 50 м.кв., що розташований в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 отримав декларацію про готовність до експлуатації спільно побудованого будинку, але відмовився зареєструвати його в державного реєстратора, щоб отримати свідоцтво про право власності, бо має намір розірвати шлюб між ними та продати його, а грошові кошти привласнити одноособово і виїхати на постійне місце проживання за кордон та створити іншу сім`ю.

Її прохання зареєструвати даний будинок та отримати свідоцтво про право власності, відповідач проігнорував та виїхав до Чеської Республіки на сезонні роботи. Письмової згоди про державну реєстрацію житлового будинку їй як дружині відмовився надати.

Просить позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що пред`являючи до відповідача даний позов та наполягаючи на тому, що житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 повинен бути поділений між сторонами, шляхом присудження позивачці Ѕ частки цього будинку, однак позивачка не надає жодного належного та допустимого доказу, який вказував би на неможливість реального розподілу спільного майна відповідно до ст.ст. 60, 69 СК України. Разом з цим, посилаючись на будівельний паспорт, декларації про початок будівельних робіт та готовність об`єкта до експлуатації, позивачка стверджує, що будівництво спірного об`єкта виконано нею спільно з відповідачем у шлюбі, тобто у період листопад 2017 року по травень 2018 року. Однак, замовчує, те що саме в цей період спільного сімейного життя з відповідачем по справі вже не вела та разом з ним не проживала, що стверджується доводами викладеними нею в позові про розірвання шлюбу, а тому жодних прав на таке майно ОСОБА_3 не має.

Враховуючи відсутність доказів участі позивачки в будівництві спірного будинку, розмір її частки у спільному майні, а також доказів які б надавали суду можливість здійснити розподіл майна сторонами в натурі, просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з 12.02.2006 року по 20.09.2019 року сторони перебували у шлюбі.

11.09.2007 р. ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.21 га., для ведення особистого підсобного господарства, що розміщена на території Тячівської міської ради Закарпатської області в урочищі «Секція».

Відповідно до рішення Тячівської міської ради № 934 від 29.03.2012 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0.15 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , а рішенням цієї ж ради № 2344 від 08.02.2018 р. присвоєно адресний номер 32 земельній ділянці площею 0.1500 га., кадастровий номер : 05:002:0101, по АДРЕСА_1 , яка згідно з державним актом на право власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3

29.08.2017 р. на ім`я сторін територіальним виробничим підприємством «Техбуд-Сервіс» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Із експлікації приміщень до плану поверху житлового будинку по літ. А, в АДРЕСА_1 , вбачається, що будинок складається з коридору площею 7.7 м.кв., ванної - 9.1 м.кв., кухні - 17.4 м.кв, вітальні - 16.3 м.кв., котельні 9.4 м.кв., літньої кухні - 15.9 м.кв., холу - 14.4 м.кв., спальні - 16.8.м.кв., спальні - 16.9 м.кв. та гардеробу - 10.3 м.кв.

Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, житловий будинок у АДРЕСА_1 , визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації.

Відповідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Із положень статті 60 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 ч. 1 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 ч. 1 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Із приписів ст. 70 ч. 1 СК України та ст. 372 ч. 2 ЦК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 71 ч. 1 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами статті 355 Цк України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

За правилами статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У статті 369 цього ж кодексу вказано, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 463/5183/17-ц від 29 січня 2020 року визначено, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачем та його представником під час розгляду справи не надано належних та достатніх доказів, які б спростовували позовні вимоги позивачки. Технічний паспорт на житловий будинок виготовлений 29.08.2017 р. на ім`я як позивачки, так і відповідача, а декларація про готовність об`єктів була зареєстровано в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції - 16.05.2018 р., однак вказана дата тільки фіксує завершення відповідними органами перевірки дотримання будівельних норм і стандартів.

За таких обставин, враховуючи, що будинок був побудований сторонами під час шлюбу, а домовленості між сторонами про його інший ніж це передбачено ст. 70 СК України поділ укладено не було, часткове задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Разом з тим суд констатує, що при визнанні майна об`єктом спільної сумісної власності частка не встановлюється.

Відповідно до ст. 133 ч.ч. 1-3 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ч. 3 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Всупереч вищенаведеним норма ні позивачкою, ні її представником не додано до матеріалів справи детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, тому в цій частині стягнення судових витрат суд вважає за необхідне відмовити.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 60, 61 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Визнати будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , мешканця АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6833 (шість тисяч триста тридцять три) гривні 75 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 18.06.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут