Справа № 712/4773/20
Провадження № 2о/712/82/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді - Токової С.Є.,

При секретарі Могила І.С.

з участю :

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

представника заінтересованої особи Вовк А.І.

розглянувши в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в травні 2020 року звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав, а саме: протягом шести місяців заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 ; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_3 наближатися на визначену відстань 500 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_1 ; усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 .

У відзиві на заяву ОСОБА_3 заяву не визнала з тих підстав, що заявник в даному випадку не є жертвою домашнього насилля, у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зі сторони ОСОБА_3 , оскільки жодними доказами не підтверджено здійснення на нього зі сторони колишньої дружини психологічного та фізичного впливу (в матеріалах заяви відсутній адміністративний протокол складений працівниками Патрульної поліції за ст. 1732 КУпПА - вчинення домашнього насильства, у відношенні ОСОБА_3 або інших осіб, незважаючи на неодноразові звернення заявника до поліції), а також ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, що є підставою стверджувати про безпідставність поданої заяви та, яка наслідок, відсутність передумов для її задоволення. Сам же факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у відношенні до ОСОБА_1 , що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Просила у задоволенні заяви відмовити.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 17 червня 2020 року на 14-00 год.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заяву підтримали повністю та просили її задоволити. При цьому заявник пояснив, що у нього з його бувшою дружиною виник спір щодо будинку в якому він проживає та який є єдим місцем його проживання. Необхідність обмежувального припису полягає в тому, що ОСОБА_3 здійснює на заявника психологічний тиск, вимагає продажу будинку, без згоди співвласника вселила до кімнати двох чоловіків на підставі договору оренди. Примушує заявника до виселення, погрожуючи насиллям та створенням нестерпних умов проживання в даному будинку. Тобто намагається позбавити його майна і його власного житла вдаючись до психологічного та фізичного насилля.

Зацікавлена особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти заяви заперечували повністю та просили у її задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві, додатково пояснивши, що будинок, про який зазначає позивач у своїй заяві, належить сторонам на праві спільної власності, вимоги заяви ОСОБА_1 спрямовані на те, щоб не дивлячись на існування рішення суду про розподіл спільного майна подружжя, в тому числі і будинку , бути його одноосібним власником.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, 24 квітня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2015 року розірваний.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є повнолітньою.

Рішенням Соснівського районного суду від 05.02.2019 року визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок під літ. «Ж-2» по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ його частину, визнано право власності на Ѕ частину майна загального вжитку та автомобілі Mitsubishi Pajero та Hyundai Accent, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину вартості автомобіля «DAEWOO LANOS», 1998 року випуску днз НОМЕР_1 - 32920 грн.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15.05.2019 року, рішення Соснівського районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними, поділ майна подружжя відмовлено. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено частково. Визнаано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 53/100 часток домоволодіння за даною адресою, а також визнано за сторонами право власності на земельну ділянку - ОСОБА_3 -119,4 кв.м., ОСОБА_1 194,8 кв.м., визнано по Ѕ ідеальній частці на речі домашнього вжитку. Рішення набрало законної сили.

Як зазначив заявник, після розірвання шлюбу, він постійно проживає в будинку « АДРЕСА_2 . Це його єдине житло, проте його колишня дружина здійснює по відношенню до нього психологічний тиск, вимагає продажу будинку та погрожує виселенням.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - рідні брати і сестри (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-УІІІ, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбаченим вищевказаним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норма, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалось таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету , що випливає із змісту вказаної статті , а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання6 або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, а й інтереси особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоч б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частини першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених Законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

Проте, при вирішенні питання застосування такого заходу, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права та свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані з протиправною поведінкою такої особи.

Заявник вказує випадки домашнього насильства - спонукання його до продажу належної йому частини будинку заінтересованій особі ОСОБА_3 , вселення останньою квартирантів у будинок, в якому мешкає заявник, псування дверей у кімнаті, в якій мешкає заявник, заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Вказані обставини заявник зазначає як вчинення щодо нього економічного, психологічного та фізичного насильства. На підтвердження даних обставин надав суду витяги із Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 21.02.2020 року, 11.04.2020 р. та довідки про результатами розгляду його звернень до Черкаського відділу поліції від 30.11.2019 року, 20.02.2020 року.

Зазначені докази не можуть свідчити про доведеність вчинення ОСОБА_3 насильства в сім`ї, оскільки отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч.4 ст. 214 КПК України.

Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин , наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Також на підтвердження фізичного насилля зі сторони ОСОБА_3 заявник вказує на заподіяння останньою йому тілесних ушкоджень внаслідок яких він перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої допомоги» з 12.04.2020 р. по 23.04.2020 року, що підтверджується довідкою відповідного лікувального закладу. Зазначена довідка не містить інформації щодо заподіяння заявнику тілесних ушкоджень саме ОСОБА_3 , талон-повідомлення Єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви і повідомлення про кримінальне правопорушення та іншу подію також такої інформації не містить, оскільки в ньому зазначено повідомлення ОСОБА_1 про вчинення хуліганських дій можливо колишньою дружиною ОСОБА_3 .

Також заявник стверджував, посилаючись на наданий суду відеозапис, про вчинення відносно нього домашнього насильства, однак на вказаному відео не зафіксовано протиправної поведінки зацікавленої особи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існують неприязнені відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу користування майна, яке визнано судом спільним майном подружжя та яке розділено між ними в ідеальних частках, зокрема і щодо користування будинком по АДРЕСА_1 , які не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у розумінні Закону.

Більше того, як встановлено в судовому засіданні, між сторонами на даний час існує спір щодо порядку користування будинком по АДРЕСА_1 , який наразі перебуває на вирішенні у Соснівському районному суді міста Черкаси. Як пояснив заявник ОСОБА_1 він самостійно визначив у будинку кімнату, в якій став проживати після рішення суду. В той же час, ОСОБА_3 разом із повнолітньою донькою мешкають за іншою адресою по АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим видання обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , суд вважає такими, що не виправдовують легітимну мету втручання у її право власності на частину вказаного будинку, в якому вона не проживає, а проживає заявник. Пропозиція ОСОБА_3 продати будинок, який належить на праві спільної власності заявнику та зацікавленій особі, викладена у листі від 27.01.2020 є правом особи на розпорядження своєю власністю відповідно до ст.. 321 ЦК України, та не може слугувати доказом вчинення психологічного насильства стосовно заявника. З наведених обставин суд вважає, що заявник не потребує спеціальних засобів правового захисту, які визначені Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заявником також не надано суду жодних доказів на підтвердження домашнього насильства з метою застосування до ОСОБА_3 таких обмежувальних заходів як заборона вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним через засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, наближатись на визначену відстань 500 метрів до місця перебування (перебуванн), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд приходить до висновку про відмову у задоволені заяви про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 13, 81, 259, 263-265, 268, 350-5, 350-6, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 ЦПК України щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину (п.3 розділу ХІІ "Прикінцевих положення" ЦПК України ).

Повне рішення суду складено 25 червня 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ :

Заявник: ОСОБА_1 , прож. АДРЕСА_4 .

Заінтересована особа: ОСОБА_3 прож. АДРЕСА_3 АДРЕСА_3