Справа № 289/2214/18
провадження №2/283/337/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2020 року Малинський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Ярмоленка В.В., з секретарем судового засідання Пух Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Радомишльської міської ради Житомирської області, Лутівського старостинського округу Радомишльського району Житомирської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Мельниченко Наталія Михайлівна

про визнання відмови від спадщини недійсною та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

19.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовною заявою, з врахуванням змінених та уточнених позовних вимог, про визнання відмови від спадщини недійсною та визнання права власності на спадкове майно.

На підставі розпорядження виконуючого обов`язки голови Радомишльського районного суду Житомирської області Сіренко Н.С. №16 від 02.04.2020 року цивільна справа №289/2214/18 була передана на розгляд до Малинського районного суду Житомирської області, як до найбільш територіально наближеного.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно, в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який був придбаний у шлюбі з позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.1986 року. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Мельниченко Н.М. було заведено спадкову справу №169/2011 до майна померлого ОСОБА_4 . Позивач стверджує, що донька ОСОБА_2 скористалася її безпорадним станом та умовила підписати у нотаріуса відмову від своєї 1/6 частки у Ѕ частці домоволодіння на свою користь. Таким чином 13.03.2019 року позивач отримала у нотаріуса Свідоцтво про право власності на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , набутий подружжям за час шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_2 також отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом та з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовилася ОСОБА_1 , стала власником 2/6 часток житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Таким чином, посилаючись на норми ст. 229, 230 ЦК України, позивач вважає, що відмову від своїх 1/6 частин на спірне домоволодіння вона вчинила під впливом обману та помилки, так як від спадщини вона відмовлялася у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 пообіцяла їй догляд до смерті та повне утримання, однак своєї обіцянки остання не дотрималася.

Отже, позивач просить суд визнати недійсною її відмову від спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 , оскільки дана відмова вчинена під впливом помилки; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину у спадщині, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 і яке було видане на підставі відмови ОСОБА_1 від спадщини на користь ОСОБА_2 , оскільки вона вчинена під впливом помилки; визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позивач та представник позивача ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити та проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій заперечила щодо позову ОСОБА_1 , просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог та проводити розгляд справи без її участі.

Представник Радомишльської міської ради Житомирської області в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі представника.

Представник Лутівського старостинського округу Радомишльського району Житомирської області в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Мельниченко Н.М. в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належно, про причини неявки суд не повідомила.

Вивчивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

17.05.1986 року між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується копією наявного в матеріалах справи свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 17.05.1986 року (а.с.10). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

15.10.1986 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 купив у ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями в с. Лутівка Радомишльського району Житомирської області. Даний правочин було посвідчено секретарем Лутівської сільської Ради народних депутатів Ушко Г.М. (а.с.12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер в с. Лутівка Радомишльського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 20.06.2011 року виконавчим комітетом Лутівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, актовий запис про смерть № 18 (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 прийняли спадщину на все належне спадкодавцю за життя майно. Зокрема, на підставі свідоцтва про право власності від 13.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Мельниченко Н.М., ОСОБА_1 набула право власності на Ѕ частку житлового будинку в АДРЕСА_1 , яка є часткою у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу (а.с.104,105).

З матеріалів спадкової справи № 169/2011 до майна померлого ОСОБА_4 (а.с.183-208) вбачається, що 09.12.2011 року позивачем на ім`я приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Мельниченко Н.М. було подано заяву, згідно якої вона відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь своєї доньки ОСОБА_2 . В даній заяві зазначено, що ОСОБА_1 має право відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, а також про те, що зміст статей 1268-1275 ЦК України (здійснення права на спадкування, в тому числі правові наслідки відмови від прийняття спадщини) їй нотаріусом роз`яснені (а.с.184).

Отже, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Мельниченко Н.М., стала власником 2/6 часток житлового будинку в АДРЕСА_1 , з яких 1/3 це частка першої черги спадкування за законом, як доньки спадкодавця та ще 1/3 частка це частина, від якої відмовилася дружина померлого ОСОБА_1 на користь доньки ОСОБА_2 (а.с.88,207).

Ще право на спадкування 1/3 частки у домоволодінні в АДРЕСА_1 має син спадкодавця ОСОБА_3 , який з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, а отже дана частка спадщини залишається відкритою. У поданому до суду відзиві відповідач відмовляється від своєї частки у спадщині на користь позивача.

Відповідно до довідки Лутівського старостинського округу Радомишльського району Житомирської області №590 від 25.09.2018 року, ОСОБА_4 на день смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім померлого в даному житловому будинку разом з ним проживали та були зареєстровані: дружина ОСОБА_1 , діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . За даним господарством рахується земельна ділянка в розмірі 0,39 га, в тому числі: 0,09 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та 0,27 га для ведення особистого селянського господарства, яка не перебуває у приватній власності (а.с.15).

Мотиви та застосовані норми права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.ст. 1220 ч.1, 1223 ч.3 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України (в редакції, чинній на час видачі оспорюваного свідоцтва про право власності за законом) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України).

Отже, свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У постанові Верховного Суду України від 15.10.2019 року у судовій справі №916/780/18, ВСУ дійшов висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ВСУ роз`яснив, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом, в тому числі, визнання відмови від спадщини недійсною.

Позивачка ставить питання про визнання її заяви про відмову від спадщини недійсною у зв`язку з вчиненням правочину внаслідок помилки, тобто з підстав передбачених ст. 229 ЦК України.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною.

Приписами ч. 6 ст. 1273 України встановлено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-якого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 та 223 ЦК України.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може погодитись з думкою сторони позивача про те, що при поданні заяви про відмову від спадщини позивач здійснила помилку і на підставі ст. 229 ЦК України визнати недійсною відмову від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

За умовами ч. 1 ст. 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 16.06.2019 року у справі №132/3819/13-ц, правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, що спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом.

Доказів зворотнього позивачем не надано, як не доведено підстав для визнання заяви недійсною за ст. 229 ЦК України.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за своєю правовою природою відмова ОСОБА_1 від прийняття спадщини на користь своєї доньки ОСОБА_2 є одностороннім правочином, який не допускає можливості врахування обману як підстави для визнання його недійсним. Позивач в дійсності мала намір відмовитися від частки спадкового майна та, підписуючи заяву, правильно сприймала обставини, а отже це відповідало її волі.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що через недотримання донькою обіцянки щодо її утримання, вона змінила своє рішення щодо відмови від спадщини, що спростовує викладені нею ж обставини щодо наявності з її боку помилки при написанні відмови від спадщини, враховуючи що вказаними твердженнями позивачка вказує на те, що розуміла природу вчиненого правочину та його наслідки, а також можливість відкликати заяву.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачка вважає, що відповідач ввела її в оману, пообіцявши їй здійснювати постійний догляд за нею довічно та надавати всіляку матеріальну допомогу за її життя. Знаючи про те, що позивачка являється особою похилого віку, відповідачка, запевняла її, що вона буде довічно утримувати її. Однак, такі твердження позивача нічим не стверджені. Наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману не доведено.

Також не відповідає дійсності про те, що позивач внаслідок відмови від спадщини позбавлена житла, оскільки їй належить згідно свідоцтва про право власності від 13.03.2019 року 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Решта вимог позову є похідними та відповідно не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12,23,76,81,141,258,265,273,354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Радомишльської міської ради Житомирської області, Лутівського старостинського округу Радомишльського району Житомирської області про визнання відмови від спадщини недійсною та визнання права власності на спадкове майно,- відмовити повністю за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя