У х в а л а

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 706/241/19

провадження № 61-8644ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення майнової, матеріальної та моральної шкоди, завданої йому органами дізнання, досудового слідства, прокуратури під час незаконних дій, бездіяльності та кримінальних злочинів за заявами, направленими із Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) по відмовним матеріалам 555/11, за яким було відкрито кримінальне провадження № 0000051 від 20 січня 2013 року щодо неповернення йому за розпискою суми боргу ОСОБА_2 , також не виконання ним судового рішення про стягнення суми боргу.

Вказував, що з цього приводу він неодноразово звертався до правоохоронних органів Черкаської області, прокуратури Черкаської області, також ГПУ.

Справи за його заявами неодноразово закривалися.

Зазначав, що слідчі та прокурори, відчуваючи свою безкарність, виносили безліч постанов про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувалися судами.

Вони оскаржували до суду постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, дії прокурора району в порядку кримінального та адміністративного судочинства, а також подавали скарги до прокуратур різних рівнів.

Таким чином, йому була нанесена матеріальна шкода, яку за десять років він оцінює на суму у розмірі 28 170 грн, з яких: оплата поїздок до суду, міліції, прокуратури, поштових відділень, поштові послуги, виготовлення копій документів, оплата послуг юристів, судові витрати.

Крім того вважав, що йому також заподіяна моральна шкода, яку за десять років він оцінює на суму у розмірі 189 тис. грн, тобто мінімальний заробіток у розмірі 1 217 грн*120 місяців.

16 квітня 2019 року ОСОБА_1 надав до суду пояснення, де вказано, що майнова шкода у розмірі 62 тис. грн складається із неповернутої ОСОБА_2 суми боргу за рішенням Гайсинського районного суду від 13 квітня 2013 року, внаслідок бездіяльності органу дізнання та прокуратури вищевказана майнова шкода підлягає стягненню із відповідачів.

Підставами для відшкодування моральної шкоди вважав невиконання судових рішень, постанов слідчих суддів, якими скасовувалися незаконні постанови слідчих, прокурорів.

Чим було спровоковано загострення хронічних хвороб, що супроводжувалося підвищенням артеріального тиску та головними болями.

Відтак, він змушений постійно нести витрати на придбання медикаментів та консультації у медичних установах. При цьому страждає його гідність і ділова репутація. Він судиться з цього приводу протягом 9 років, чим порушується його нормальний спосіб життя, що посилює його душевні, фізичні, моральні страждання.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів майнову шкоду у розмірі 62 тис. грн., матеріальну шкоду у розмірі 28 170 грн., моральну шкоду в сумі 189 тис. грн., також судові витрати у розмірі 62 грн.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року провадження у частині позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди закрито.

Підставою для закриття провадження в цій частині суд вказав те, що питання про відшкодування процесуальних витрат у кримінальному процесі підлягає вирішенню судом в рамках вказаного кримінального процесу, а не в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не довів факт заподіяння йому майнової та моральної шкоди. Крім того, доводи позову ОСОБА_1 не підтверджені жодними доказами.

03 червня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, що надійшла 05 червня 2010 року, в якій заявник просить суд скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року, й ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 62 тис. грн., матеріальної шкоди у розмірі 28 170 грн., моральної шкоди в сумі 189 тис. грн., також судових витрат у розмірі 62 грн.

Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2019 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн*250 = 480 250 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.

Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара