Справа 206/6401/18
Провадження 2/206/35/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Ільїної І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-

за участю:

представника позивача - адвоката Забродіної О.В.,

представників відповідача - адвокатів Верби А.П., Трушева О.П.,

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2018 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 299785,00 гривень та судовий збір в розмірі 2997,85 гривень. Свої вимоги обґрунтував тим, що 01 вересня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача у борг 170000,00 грн., про що надав розписку про отримання грошових коштів. Укладаючи вказаний договір, сторони домовились, що борг буде повернуто до 01 вересня 2018 року, однак у визначений строк відповідач не повернув суму боргу. 01 жовтня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист-вимогу про повернення боргу протягом семи днів з моменту отримання вказаного листа, однак станом на 24 жовтня 2018 року відповідач борг так і не повернув. Вважає, що відповідач зобов`язаний повернути суму основного боргу з урахуванням інфляційного збільшення, неустойки та 3% річних у загальному розмірі 299785,00 грн. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

08 січня 2019 року представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати недійсним договір позики на суму 170000,00 грн. від 01.09.2013, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказані вимоги обґрунтовано тим, що заявлені позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та штрафних санкції за договором позики від 01.09.2013 у загальному розмірі 299785,00 грн. є необґрунтованими, з огляду на фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 як на працівника у зв`язку з виконанням трудових функцій. У зв`язку з виникненням недостач під час роботи у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 змусили підписати 2 договори позики та 2 розписки про отримання коштів, які фактично ним не отримувались та йому не передавались, а саме договір позики на суму 170000,00 грн. від 01.09.2013 з граничним строком оплати до 01.09.2018 та договір позики на суму 41629,00 грн. від 04.02.2014 з граничним строком оплати до 04.02.2015. Обидва договори було оформлено в один день та на вимогу ОСОБА_1 до них внесено різні дати та суми коштів які нібито було отримано. Розписки були підписані свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кульковими ручками одного кольору із зазначенням дат віддалених між собою більше року. Між ним та ОСОБА_1 були суто робочі стосунки. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вимагав у ОСОБА_2 грошові кошти, останній змушений був звернутись до поліції та за його заявою було відкрито кримінальне провадження № 0000903 за ст.. 356 КК України. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу та штрафних санкцій за договором позики від 04.02.2015. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2018 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено у повному обсязі. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.08.2018 рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2018 залишено без змін. Стягнення недостач на підставі фіктивних договорів позики із працівників є звичайною практикою ФОП « ОСОБА_1 », про що свідчать чисельні рішення судів про стягнення боргу за подібними договорами позики. Наполягав на тому, що спірний договір позики носить удаваний характер, у зв`язку з чим просив суд визнати його недійсним, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн., витрати на правничу допомогу - 28000,00 грн., витрати на проведення судових експертиз - 30000,00 грн., витрати на забезпечення доказів (позову) - 5000,00 грн., витрати пов`язані з явкою до суду - 8000,00 грн., поштові витрати - 800,00 грн. та інші витрати - 2000,00 грн.

14 січня 2019 року представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 надав суду письмовий відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП, займається роздрібною торгівлею карток поповнення операторів стільникового зв`язку та інтернет-провайдерів у м. Дніпрі мережа «Точка-М». З вересня 2009 року ОСОБА_2 працював у ОСОБА_1 водієм-експедитором. Для виконання трудових обов`язків йому у розпорядження було надано автомобіль ЗАЗ номерний знак НОМЕР_1 оформлений на ОСОБА_5 , який є братом ОСОБА_1 та бізнес-партнером останнього. У 2011 році, після звільнення керівника Гололобова Е.В. його обов`язки були розподілені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка стала керуючою у ФОП « ОСОБА_1 » і паралельно займалася бухгалтерією, закупівлею товару, веденням фінансової звітності на «Точка-М», укладанням договорів, вирішенням всіх організаційних питань. Його ж було призначено на посаду «менеджера» та додатково покладено функції з вирішення всіх господарських питань, роботи з охоронною компанією «Левіт», а також ОСОБА_6 передав йому роботу по тютюновим кіоскам (збір коштів по точках, розрахунок з постачальниками). В жовтні 2012 року зі службового автомобіля ЗАЗ номерний знак НОМЕР_1 було викрадено товар під час об`їзду кіосків гроші у сумі близько 55 тис. гривень та товар на суму близько 70 тис. грн. З цього приводу ОСОБА_2 звернувся до поліції з відповідною заявою. Однак, у нього склалося враження, що ОСОБА_1 не зацікавлений у поверненні викраденого, йому вигідніше було звинуватити ОСОБА_2 та змусити відпрацьовувати вкрадений товар. ОСОБА_1 змусив його в заяві зазначити, що викрадені грошові кошти не виручка з кіосків, а особисті кошти ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 на точках не мав касових апаратів та не міг надати документальне підтвердження. На початку 2013 року в його обов`язки стало входити проведення інвентаризації разом зі старшими продавцями. Якщо ним було виявлено недостачу, ОСОБА_1 змушував писати продавців боргові розписки, а у разі відмови викликали поліцію та заявляли про те, що продавець вкрав товар чи гроші. В подальшому, після звільнення працівників, ОСОБА_1 звертався до суду з відповідними позовами про стягнення грошових коштів. В останній місяць роботи ОСОБА_1 заплатив йому заробітну плату у розмірі 500 грн., а інше списав в рахунок погашення боргу. Після звільнення ОСОБА_1 почав погрожувати та вимагати повернення грошей. Дані погрози він сприйняв реально та на вимогу ОСОБА_1 приїхав до нього на зустріч, де останній вимагав підписати нотаріальні угоди позики, на що він відмовився. Однак, під психологічним тиском, він все ж таки під диктовку заповнив формуляри договорів позики, після чого його відпустили. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та покласти на нього усі судові витрати.

Крім того, 25 січня 2019 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 було надано суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві посилається на матеріали іншої цивільної справи, які не мають жодного відношення до правовідносин, що виникли за договором позики від 01.09.2013. Також ОСОБА_2 не підтверджено трудових відносин з ним. Намагання представника ОСОБА_2 обґрунтувати фіктивний характер договору позики є небажанням виконувати свої зобов`язання, а також є затягуванням процесу. Договір позики від 01.09.2013 заповнено та підписано власноруч ОСОБА_2 та за весь період з 2013 року жодного разу ОСОБА_2 не звертався до нього з заявами про незгоду з умовами договору чи до правоохоронних органів. Вказане свідчить, що ОСОБА_2 після отримання грошових коштів взагалі не збирався їх повертати. Посилання представника позивача на рішення судів про стягнення грошових коштів на його користь також є некоректним, оскільки ці правовідносини не мають жодного відношення до предмету спору у даній справі. Також не надано доказів укладення удаваного правочину. Крім того, судові витрати, які ОСОБА_2 просить стягнути з нього також є недоведеними та необґрунтованими. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Також, 14 лютого 2019 року ОСОБА_1 було надано до суду письмову заяву, в якій останній зазначає, що попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази свідка за ст.. 384 КК України та надає перелік відповідей на запитання представника ОСОБА_2 , поставлених у зустрічному позові. Зокрема зазначено, що під час оформлення договору позики від 01.09.2013 були присутні він та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було укладено у двох примірниках для кожної зі сторін. ОСОБА_2 було складено розписку, оригінал якої передано йому, про інший примірник розписки йому не відомо. За змістом договору, були передані власні грошові кошти, повноважень щось утримувати з них, він не мав. Відповідь на запитання скільки коштів було утримано з доходу ОСОБА_2 за іншими договорами позики надати відмовився. За договором позики від 01.09.2013 він передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 170000,00 грн. Договір позики та розписка були оформлені 01.09.2013 у вихідний день, неділю, як зручний, обраний сторонами день (а.с. 173-174)

Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 10 січня 2019 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. У зв`язку з прийняттям зустрічного позову, перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 , адвоката Верби А.П. про призначення у справі судової експертизи та виклик в судове засідання свідка ОСОБА_7 - відмовлено, а також задоволено його клопотання про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання для надання особистих пояснень, як стороною (Позикодавцем) договору позики від 01.09.2013 року.

Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року відвід, заявлений адвокатом Вербою А.П. головуючому судді Кушнірчуку Р.О. у цивільній справі - визнано необґрунтованим. Провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід.

Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року у задоволенні заяви адвоката Верби А.П. про відвід головуючого судді Кушнірчука Р.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - відмовлено.

Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2019 року суддею Каратаєвою Л.О. взято самовідвід по цивільній справі 206/6401/18 (апеляційне провадження 22-ц/803/5767/19) за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року - відмовлено.

Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року відвід, заявлений адвокатом Вербою А.П. секретарю судового засідання ОСОБА_8 у даній справі визнано необґрунтованим.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 піддано приводу до Самарського районного суду м. Дніпропетровська у судове засідання по даній цивільній справі.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання адвоката Верби А.П. про вжиття заходів процесуального примусу до позивача ОСОБА_1 та вчинення інших дій у цивільній справі відмовлено.

Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвоката Верби А.П. про призначення судово - психофізіологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфу - відмовлено, клопотання про призначення судової експертизи документів - задоволено частково. Призначено по даній цивільній справі судово - технічну експертизу документів, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2019.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2019 та призначено справу до апеляційного розгляду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Самарського районного суду від 18.11.2019 залишено без змін.

22 травня 2020 року Дніпровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України повернуто цивільну справу № 206/6401/18 без проведення судової технічної експертизи документів у зв`язку з не оплатою проведення експертизи та не наданням витребуваних експертом матеріалів.

Ухвалою суду від 27 травня 2020 року відновлено провадження у справі.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також його представник у судовому засіданні вимоги, викладені у первісному позові підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 01.09.2013 з урахуванням інфляційного збільшення, неустойки та 3% річних у загальному розмірі 299785,00 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2997,85 грн. Щодо вимог зустрічного позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Також, підтримали обставини, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву та заяві свідка ОСОБА_1 . Зокрема ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що знайомий із ОСОБА_2 з 2009 року. Він надав ОСОБА_2 автомобіль, за що останній виконував його доручення. Згодом, 01.09.2013 він надав йому грошові кошти під розписку у сумі 170000,00 грн. Під час укладання договору та передачі коштів вони були удвох, більше нікого не було.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник Верба А.П. у судовому засіданні первісний позов не визнали, а зустрічний підтримали та просили суд у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити та визнати договір позики від 01.09.203 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним. Обставини, викладені у відзиві на первісну позовну заяву та у зустрічному позові підтримали у повному обсязі. Також, ОСОБА_2 у судовому засіданні наполягав, що спірний договір є фіктивним, грошей фактично він не отримував. За період його роботи на ОСОБА_1 відбулося 2 крадіжки товарів та грошових коштів, які ОСОБА_1 повісив на нього та змусив написати та підписати договір позики та розписки, щоб в подальшому стягнути з нього грошові кошти, які були викрадені. Договір та розписку заповнював власноруч, однак під диктовку ОСОБА_1 та під впливом психологічного тиску та тривалого залякування. Фактично договір від 01.09.2013 року було написано у лютому 2015 року. Аналогічні відносини з убезпечення відшкодування нестач ОСОБА_1 здійснював за допомогою складання боргових розписок з багатьма іншими працівниками. Також звертали увагу суду на те, що наданий ОСОБА_1 оригінал розписки за договором від 01.09.2013 було навмисно спотворено та відірвано її частину, де зазначалися свідки, що нібито посвідчували факт передачі коштів.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - Трушев О.П. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом не визнав, позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом підтримав та просив суд у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити та визнати договір позики від 01 вересня 2013 року недійсним. Крім того, у зв`язку з укладанням нового договору про надання правової допомоги між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Верум», просив суд також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на правову допомогу у сумі 8100 грн.

Дослідивши матеріали позовної заяви, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з договору позики (між фізичними особами, безпроцентної) №1 від 01 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), згідно п. 1.1 вказаного договору позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику в сумі 170000,00 грн. готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. (а.с. 6)

Пунктом 2.3 даного договору визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в повному розмірі в строк до 01 вересня 2018 року.

Розділом 3 вказаного Договору визначено відповідальність сторін у разі неналежного виконання обов`язків, визначених даним договором.

Згідно п. 3.2 Договору за прострочення строку повернення отриманої суми, зазначеної в п. 1.1 Договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 1% від вчасно неповернутої суми позики за кожен календарний день прострочення.

Згідно п. 3.3 Договору за прострочення строку повернення отриманої суми, зазначеної в п. 1.1 Договору, на строк понад 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від вчасно неповернутої суми позики.

Згідно п. 3.4 Договору відповідно до законодавства, за весь час прострочення виконання зобов`язань по даному договору , позичальник повинен сплатити суму позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Оригінал вказаного договору було оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи (а.с. 169)

Відповідно до розписки про отримання позики від 01 вересня 2013 року, ОСОБА_2 даною розпискою підтвердив, що ним отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у якості позики на підставі договору позики №1 від 01 вересня 2013 року в сумі 170000,00 грн. в день складання цієї розписки. Грошові кошти зобов`язався повернути у строк до 01 вересня 2018 року. (а.с. 7)

Факт отримання грошових коштів за вказаною розпискою було посвідчено свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 24)

Оригінал вказаної розписки у двох примірниках також було оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи (а.с. 170, т. 2 а.с. 97)

01 жовтня 2018, засобами поштового зв`язку позивачем ОСОБА_1 було направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 лист-вимогу про повернення боргу від 01 жовтня 2018 року з вимогою про повернення суми боргу у розмірі 170000,00 грн. протягом семи днів з дня отримання даного листа. Також попереджено, що у разі невиконання зазначених вимог, протягом встановленого строку будуть нараховані 3% річних, інфляційні витрати, та стягнуто заборгованість у судовому порядку (а.с.8-9)

Крім того, згідно договору позики №2 від 04 лютого 2015 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 безпроцентну позику у розмірі 41629 грн. з кінцевим строком повернення до 01 лютого 2015 року (а.с.26-26)

На підтвердження отримання грошових коштів за вказаним договором ОСОБА_2 було складено розписку про отримання позики у сумі 41629,00 грн. від 04 лютого 2014 року. (а.с. 27)

Крім того, згідно витягу з кримінального провадження № 0000903 слідчим Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області 06.07.2017 було внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення передбачене ст. 356 КК України (а.с. 129)

Листом від 10.12.2018 № 45.4/П-32 потерпілого у кримінальному провадженні № 0000903 ОСОБА_2 було повідомлено, що його скаргу було розглянуто, досудове розслідування по кримінальному провадженню триває. Слідчим надано доручення оперативному підрозділу Самарського ВП на проведення слідчих (розшукових дій), включно на проведення допиту свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 130)

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що з ОСОБА_2 вони разом працювали у ОСОБА_1 у період 2013-2015 років. Вказала, що вона працювала неофіційно на ОСОБА_1 , щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_2 їй невідомо, однак вона бачила ОСОБА_2 кожен день на роботі, він виконував доручення ОСОБА_1 , їздив на машині, яку надав йому ОСОБА_1 . На ній був склад, вона виконувала функції комірника, а ОСОБА_2 був водієм, він розвозив товар (картки поповнення рахунку) по точкам та збирав гроші. У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іноді були суперечки щодо нестач, які вирішувались шляхом написання розписки про те, що ОСОБА_2 позичив кошти та зобов`язаний їх віддати. Вона особисто була свідком складання таких розписок. Також підтвердила у судовому засіданні той факт, що вона особисто засвідчила своїм підписом розписку складену ОСОБА_2 за договором позики на суму 170000,00 грн., про що її особисто просив ОСОБА_1 , однак фактичної передачі коштів не відбувалося. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися між собою, а вона лише засвідчила розписку як свідок. Після звільнення вона залишилась в нормальних стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, зазначила, що всі документи вони підписували у будні дні, точно не у вихідні, однак коли саме це було вона не пам`ятає, бо пройшло вже багато років.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона працювала у «Точка-М» на ОСОБА_1 , займалася договірною роботою та вела бухгалтерію. Вона також знайома з ОСОБА_2 . Наскільки їй відомо, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були друзями, у них знаходяться поруч дачі. ОСОБА_2 офіційно не працював на ОСОБА_1 , однак фактично займався виконанням певних робочих доручень ОСОБА_1 , їздив на авто, яке надав йому ОСОБА_1 . Зарплату вона ОСОБА_2 не видавала, однак за дорученням ОСОБА_1 вона видавала ОСОБА_2 певні суми грошей. Між ними, скоріше були бізнес-відносини. Щодо особистих суперечок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй нічого не відомо. Зазначила, що вона дійсно засвідчувала своїм підписом розписки ОСОБА_2 , це було у 2015 році, однак в її присутності ОСОБА_2 ніяких грошових коштів від ОСОБА_1 не отримував. Також зазначила, що вона чула про наявність боргів ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Також, в судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи № 206/7116/16, зокрема досліджено протоколи та аудіозапис судових засідань та встановлено наступне.

Так, ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики від 04.02.2015.

В ході розгляду вказаної цивільної справи було допитано ОСОБА_1 , в тому числі і в якості свідка та в судовому засіданні останній пояснив, що ОСОБА_2 дійсно працював у нього водієм-експедитором. Також зазначив, що на підприємстві траплялися крадіжки, недостачу він оформляв як позику на працівників, які згодом стягували через суд. Пояснив, що ОСОБА_2 має 2 різних борги по яким складав розписки. Підтвердив, що ОСОБА_2 має на руках примірник оригіналу розписки.

Свідок ОСОБА_3 підтвердила факт написання ОСОБА_2 2 розписок на суму 170000,00 грн. та 45000,00 грн., однак факт передачі грошових коштів за вказаними розписками підтвердила лише у сумі 45000,00 грн. Розписка про отримання грошей була складена десь через рік після отримання грошей. Також підтвердила існування 2 фактів крадіжок. Зазначала, що сума 170000,00 грн. за розпискою фактично ОСОБА_2 не видавалась, так оформили недостачу виниклу в результаті крадіжки.

Свідок ОСОБА_4 також пояснювала, що у ОСОБА_2 в ході роботи виникали нестачі, у зв`язку з тим, що він не міг їх повернути, ОСОБА_1 сказав щоб він або повертав гроші, або писав розписку. Це було у 2015 році. Вона була присутня під час написання однієї з розписок ОСОБА_2 , та їй відомо, що ОСОБА_2 писав ще одну розписку. Її запросив ОСОБА_1 до кабінету та повідомив, що ОСОБА_2 буде писати боргову розписку. Після написання цієї розписки всі розійшлися, в той день гроші ніхто нікому не передавав. Після ознайомлення з оригіналами розписок, свідок підтвердила, що на них стоїть її підпис, яким вона підтвердила факти отримання ОСОБА_2 грошових коштів, однак наполягала на тому, що при ній ніколи грошові кошти у борг за цими розписками не передавалися.

Свідок ОСОБА_11 пояснював, що на роботі чув що ОСОБА_2 брав гроші у ОСОБА_1 , однак свідком передачі коштів він не був. Про дані обставини йому відомо лише з розмов колег.

Так, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що сам позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначав, що грошові кошти за договором позики від 04.05.2015 року відповідачу не передавав, а сам договір та розписка були написані у зв`язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності ОСОБА_2 (а.с.28-30)

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2018 року залишено без змін (а.с.31-34)

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою первісного позову у цій справі є невиконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення позивачу ОСОБА_1 коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки, договори позики чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, у постанові Верховний Суд від 23 травня 2018 року у справі № 475/526/15-ц, та постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц.

Так, в судовому засіданні було досліджено оригінал договору позики від 01 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також оригінал розписки, складеної ОСОБА_2 , зі змісту яких вбачається, що останній отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 170000,00 грн., та факт передачі вказаних грошових котів у вказаній розписці засвідчили свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував факт реального отримання грошових коштів у сумі 170000,00 грн. та наполягав на тому, що ОСОБА_1 змусив його укласти договір позики та написати розписку про отримання грошей у позику з метою відшкодування недостач, які виникли в процесі виконання його трудових обов`язків.

При цьому, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили в судовому засіданні те, що вони лише поставили свої підписи у розписці та свідками реальної передачі коштів не були. Також підтвердили той факт, що ОСОБА_1 при виявленні нестач брав боргові розписки зі своїх працівників.

Сам ОСОБА_1 в ході розгляду цивільної справи № 206/7116/16-ц, матеріали якої були оглянуті в судовому засіданні, будучи допитаним у якості свідка зазначав, що дійсно в період роботи ОСОБА_2 сталося 2 крадіжки грошей та майна, а також були виявлені нестачі товару, зокрема договір позики та розписку, що були предметом спору в рамках даної справи, були написані у зв`язку з наявністю нестач, які виникли в ході трудової діяльності ОСОБА_2 .

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження реального факту передачі грошових коштів за спірним договором позики та розпискою позивач за первісним позовом ОСОБА_1 суду не надав.

Також, суд враховує той факт, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник надали суду оригінал розписки від 01.09.2013, в якій була відсутня частина із зазначенням свідків, які посвідчували факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику.

При цьому, ОСОБА_1 зазначав, що розписка була складена лише в одному примірнику, яка знаходилась особисто у нього, в той час коли в судовому засіданні з розгляду цивільної справи № 206/7116/16-ц сам ОСОБА_1 зазначав, що боргових розписок було взагалі дві і один примірник попередньої розписки (від 01.09.2013 що є предметом спору у даному випадку) знаходиться на руках у ОСОБА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 суду було надано вказаний примірник оригіналу розписки на якому були присутні відомості щодо засвідчення свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 факту отримання грошових коштів.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у судовому засіданні, відзиві на зустрічну позовну заяву та письмових поясненнях наполягав на тому, що ОСОБА_2 не працював на нього, та не може посилатися на те, що боргові зобов`язання виникли з приводу нестач, оскільки факт працевлаштування ОСОБА_2 жодним чином не підтверджено.

В той же час, сам ОСОБА_1 в судовому засіданні під час розгляду цивільної справи №206/7116/16-ц підтвердив, що ОСОБА_2 дійсно працював на нього, та більш того, зазначав, що працевлаштування було офіційне та відповідно було видано накази про прийняття та звільнення з роботи.

Також, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 зазначав, що під час укладання договору та написання розписки були присутні лише він та ОСОБА_2 . Ця обставина також була спростована показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили свою присутність під час підписання договору позики, але запевняли про відсутність факту передачі коштів від ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Дані обставини, у їх сукупності, суд розцінює як спробу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 приховати від суду дійсні обставини справи, зокрема обставини укладання спірного договору позики та розписки, а також дійсної правової природи правовідносин, що виникли між ним та ОСОБА_2 .

При цьому, суд не може прийняти до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що врахування матеріалів справи № 206/7116/16-ц, обставин встановлених під час розгляду даної справи та самим рішенням суду по справі неможливо, у зв`язку з тим, що вказана справа не має жодного відношення до спірних правовідносин.

Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В розгляді вказаної цивільної справи та даної цивільної справи, беруть участь ті самі особи, спірні правовідносини є тотожними за змістом та правовою природою, під час судового розгляду також встановлювались обставини укладання спірного договору позики та складання розписки про отримання коштів від 01.09.2013, що підтверджено показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та самого ОСОБА_1 , в судовому засіданні з розгляду даної справи вказані обставини спростовані не були, а тому у суду не має підстав не враховувати дані обставини або ставити їх під сумнів.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 власноруч заповнив договір позики, написав та підписав розписку про отримання грошових коштів, що є підтвердженням реального отримання позики, оскільки сам ОСОБА_2 не оспорював факт власноручного написання та підписання розписки, однак заперечував реальне отримання грошових коштів у позику і дані обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та прямо узгоджуються з показами допитаних свідків.

Отже, враховуючи викладені обставини, покази свідків, суд приходить до висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин саме за договором позики, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 зазначених у спірній розписці коштів не передав, а ОСОБА_2 вказані кошти не отримував, тобто в контексті статті 1046 ЦК України фактично договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Таким чином, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд також враховує, що ОСОБА_1 у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи № 206/7116/16-ц підтвердив, що час від часу виявлені нестачі він оформлював шляхом складання працівниками боргових розписок, на підставі яких в подальшому звертався до суду з метою стягнення грошових коштів.

Під час розгляду даної цивільної справи, ані ОСОБА_1 , ані його представник зазначені обставини не спростували.

Розподіл судових витрат по сплаті судового збору за первісним позовом, суд вирішує на підставі ст.. 141 ЦК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору покласти на позивача ОСОБА_1 .

В той же час, приходячи до висновку про відмову у задоволенні первісного позову, суд вважає що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, відмовляючи у задоволенні первісного позову та дійшовши висновку, що за спірним договором позики від 01 вересня 2013 року не відбулося реального отримання грошових коштів, враховуючи оспорюваність договору позики ОСОБА_2 , суд вбачає підстави для визнання цього правочину недійсним з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, в оригіналі розписки від 01 вересня 2013 року, складеній ОСОБА_2 про отримання грошових коштів зазначено відомості про свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 170000,00 грн. та засвідчили це своїми підписами.

Тобто, зі змісту вказаної розписки у цілому, вбачається що ОСОБА_1 в день складання даної розписки, а саме 01.09.2013, передав ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у сумі 170000,00 у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В той же час, в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердил, що вони дійсно були присутні під час складання розписки і поставили свої підписи, на прохання ОСОБА_1 на вказаній розписки, однак реально передачі грошей не відбулося.

При цьому, суд не залишає поза увагою положення абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, згідно яких рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, та при ухваленні рішення по справі враховує не тільки покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а й покази самого ОСОБА_1 , який у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи №206/7116/16-ц підтвердив той факт, що під час виконання трудових обов`язків ОСОБА_2 сталося 2 крадіжки майна (товару) та грошових коштів, внаслідок чого ОСОБА_1 зазнав збитків, які на його думку повинен відшкодувати ОСОБА_2 . У зв`язку з цим було складено 2 договори позики та 2 розписки. Тобто фактично вказані кошти у позику ОСОБА_2 ніколи не передавались.

Вказані обставини встановлено також рішенням Самарського районного суду від 06.03.2018.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог за первісним позовом про стягнення суми боргу за договором позики надав суду копію та в подальшому оригінал розписки ОСОБА_2 , які не містили відомостей про свідків, що засвідчували факт передачі коштів, при цьому стверджував, що вказана розписка була складена лише в одному екземплярі, який знаходиться у нього. При цьому, під час розгляду цивільної справи №206/7116/16-ц ОСОБА_1 зазначав, що розписки складалися в 2 екземплярах для кожної зі сторін.

Другий екземпляр спірної розписки із зазначенням повної інформації, зокрема відомостей про свідків, надав суду ОСОБА_2 , який було оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи.

Вказані обставини суд розцінює, як намагання ОСОБА_1 приховати факти, які можуть спростувати реальність передання грошових коштів за договором позики.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин у їх сукупності, суд вважає за необхідне зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити та визнати договір позики від 01 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Крім того, згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, судом встановлено, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2018 року, укладеному між позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та адвокатом Вербою А.П. (т. 1 а.с.154-155)

Зокрема, адвокатом Вербою А.П. надано певний обсяг правової допомоги позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , за що позивачем було сплачено адвокату 7000,00 гривень, на підтвердження чого суду надано квитанцію №21121 від 04 січня 2019 року (а.с.158).

Крім того, позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової допомоги від 28 травня 2020 року, укладеному між позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська Компанія «Верум» в особі керуючого Трушева О.П. (т. 2 а.с. 207-209)

Зокрема, Адвокатським об`єднанням «Адвокатська Компанія «Верум» надано обсяг правової допомоги позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 у вигляді ознайомлення з матеріалами судової справи, розробки правової позиції, пошуку та аналізу судової практики, підготовки та подання промови у судових дебатах та участі у судовому засіданні, згідно акту прийму-передачі виконаних робіт від 30.06.2020 за договором про надання правової допомоги від 28.05.2020 (т. 2 а.с.211), за що позивачем було сплачено адвокатському об`єднанню 8100,00 гривень, на підтвердження чого суду надано акт приймання-передачі грошових коштів від 30.06.2020 за за договором про надання правової допомоги від 28.05.2020 (т.2 а.с.212).

Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 15100 грн. (7000,00 грн. + 8100,00 грн.), витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом та адвокатським об`єднанням обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики на суму 170000,00 гривень від 01.09.2013 року між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_3 ).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_3 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 768,40 гривень, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15100,00 гривень.

Повний текст рішення складено 10 липня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Кушнірчук Р.О.