П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 753/17720/18

Номер провадження 22-ц/824/5444/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сирбул О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 було отримано позовну заяву ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 серпня 2010 року у справі № 753/17638/17. Разом з тим, ОСОБА_1 вважає, що вищевказаний договір не відповідає вимогам закону щодо змісту договорів споживчого кредиту та не може вважатися кредитним договором укладеним в письмовій формі, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним.

Таким чином, на думку скаржника, без одночасного підписання Анкети-заяви, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів банку, що разом становлять договір про надання банківських послуг, договір споживчого кредиту № б/н від 15 серпня 2010 року є недійсним.

Позивач зазначає, що на підтвердження відсутності укладеного між ним та банком кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року останнім до позовної заяви долучено роздруківку, надану Українським Бюро Кредитних Історій від 27 серпня 2018 року № 1637, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року у справі № 753/10779/16-ц та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року по вищевказаній справі.

Позивач зазначає, що посилання банку у цивільній справі № 753/10779/16-ц на Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «КБ «Приватбанк», які були предметом розгляду у іншій цивільній справі по іншому кредитному договору № SAMDN7145 від 16 вересня 2010 року, не може бути підтвердженням укладення з ним кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року.

30 січня 2016 року, з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою в якій просив: надати оригінал кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року укладений між ним та банком, для огляду; надати розрахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором; визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Разом з тим, 06 лютого 2016 року відповідачем було надано лист, яким відмовлено у наданні запитуваної інформації. Крім того, банком надавались й інші листи, які стосувалися кредитного договору № SAMDN7145 від 16 вересня 2010 року, а не кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року.

Таким чином, позивач вважає, що договір № б/н від 15 серпня 2018 року укладений між ним та відповідачем є недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року (а.с. 39 - 41) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 26 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено обставини наведені в позовній заяві, зокрема, що договір № б/н від 15 серпня 2010 року є таким, який не відповідає вимогам щодо змісту договорів споживчого кредиту, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним та таким, що підлягає визнанню недійсним.

Скаржник зазначає, що 30 січня 2016 року з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору останній звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» із заявою, в якій просив надати для огляду оригінал кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року укладений між позивачем та банком та розрахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Проте, 06 лютого 2016 року скаржником було отримано лист, яким у задоволенні вищевказаної заяви було відмовлено.

На думку скаржника, без одночасного підписання Анкети-заяви разом із пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, що становлять договір про надання банківських послуг, договір споживчого кредиту № б/н від 15 серпня 2010 року є недійсним.

Скаржник зазначає, що наявна в матеріалах справи Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Приватбанк» була предметом розгляду в іншій цивільній справі та по іншому кредитному договору, в зв`язку з чим, не може бути підтвердженням укладення такого кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року (а.с.104-111) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , задоволено, визнано недійсним кредитний договір б/н від 15 серпня 2010 року укладений між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 ; стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» судовий збір в дохід держави в сумі 1762 грн.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року (а.с. 140-143) касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року справу прийнято до розгляду та призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

15 червня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від відповідача, разом з тим, у супереч приписам ч. 4 ст. 360 до відзиву не додано докази надсилання його копії позивачу, а тому даний відзив не враховується колегією суддів під час перегляду оскаржуваного рішення.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування договору № б/н від 15 серпня 2015 року, в зв`язку з чим, суд позбавлений можливості визнати вказаний договір недійсним.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 січня 2016 року ОСОБА_1 направив до ПАТ «КБ «ПриватБанк» заяву про досудове врегулювання спору, згідно якої, просив надати оригінал кредитного договору № б/н від 15 серпня 2018 року укладений між ним та банком; надати розрахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором; визнати недійсним вищевказаний кредитний договір (а.с. 04).

Згідно листа ПАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 необхідно сплатити заборгованість по договору № SAMDN7145 в сумі 15 720 грн. до 28 березня 2016 року (а.с. 07).

Згідно листа ПАТ «КБ «ПриватБанк», станом на 11 квітня 2016 рік у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 16 848 грн. 92 коп. (а.с. 08).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди, відмовлено (а.с. 09-10).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , без задоволення (а.с. 11-12).

Згідно кредитної історії на ім`я ОСОБА_1 , згідно договору № SAMDN7145 від 16 вересня 2010 року станом на 25 серпня 2018 рік у ОСОБА_1 наявна заборгованість по вказаному договору у сумі 15 194 грн. 89 коп. (а.с. 13-15).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2019 року встановлено, що 15 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначав що просить надати йому платіжну картку кредитка «Універсальна» та погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами а також тарифами становить договір про надання банківських послуг. Крім того, ОСОБА_1 підтвердив що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (а.с. 95-98).

Відповідно до ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.. 205 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з приписів ст.. 206 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначені умови за яких договір вважається укладеним, а саме договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Пунктом 3, 4, 6, 8 та 9 частини 3 вищевказаної статті встановлено, що інформація, яка надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування.

Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки.

Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір № б/н від 15 серпня 2010 року укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» щодо змісту договорів споживчого кредиту, а відтак, підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № б/н від 15 серпня 2010 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та

ОСОБА_1 набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова