22-ц/804/1817/20
221/1737/18

Єдиний унікальний номер 221/1737/18
Номер провадження 22-ц/804/1817/20
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року, постановлену у складі судді Мохова Є.І., -

в с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просив стягнути заборгованість в розмірі 42 482,70 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 2818,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 37 164,82 грн., штраф фіксована частина -500,00 грн., штраф процентна складова 1999,18 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 23 жовтня 2009 року банк, назва якого змінена на АТ КБ «ПриватБанк», надав відповідачу кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач взяв на себе зобов`язання на умовах договору та у визначені договором строки повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених договором, умовами та правилами надання банківських послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за договором № б/н від 23 жовтня 2009 року в сумі 2818,70 грн. У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір в сумі 127,36 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем, відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника, процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст

21 квітня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла цивільна справа з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року.

Після усунення недоліків ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження. У задоволені клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача в угоді. З моменту підписання фізичною особою анкети-заяви, між кредитором і позичальником було укладено кредитний договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитором договору (умов кредитування). Вказана анкета-заява, крім цього, містить узгоджену сторонами відсоткову ставку за користування кредитом, що безпосередньо зазначено у тексті вказаного документу та посвідчено підписом позичальника. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена, про що зазначено у довідці про умови кредитування. З урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної анкети-заяви із зазначенням розміру відсотків та довідки, підписаної позичальником, яка містить розмір відсоткової ставки, пені та штрафів, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 не можуть бути застосовані.

Аргументи учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки зі змістом умов та правил надання банківських послуг в АТ «ПриватБанку» не була ознайомлена, вони не містять її підпису. Умови та правила надання банківських послуг за таких умов не є частиною кредитного договору укладеного між сторонами 23 жовтня 2009 року шляхом підписання заяви-анкети.

Договору приєднання у розумінні ст.634 ЦК України з банком не укладала. Між нею та банком, як сторонами кредитного договору, не було обміну змісту умов та правил надання банківських послуг у письмовій формі, що виключає застосування ч.1 ст. 207 ЦК України. Копія довідки про умови кредитування не є Умовами та правилами надання банківських послуг.

Зазначає, що тільки факт підписання документа позичальником може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов і приєднання як другої сторони до запропонованого договору (правова позиція в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року. справа №342/180/17).

2.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст.369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржується, тому в цій частині відповідно до ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Судом встановлено, що 23 жовтня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1000,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Також у анкеті-заяві сторони погодили, що базова процентна ставка по кредиту становить 2,5% щомісячно на залишок заборгованості, комісія 0. У випадку порушення позичальником строків платежів за будь-яких грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Також відповідачкою ОСОБА_1 підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, в якій сторони погодили розмір базової процентної ставки (2,5%), розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами (7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості), строки внесення щомісячних платежів, розмір та умови сплати неустойки (пені та штрафів) за порушення термінів платежів по будь-яку грошовому зобов`язанню.

23 жовтня 2009 року позичальнику ОСОБА_1 видана платіжна картка № НОМЕР_1 та відкрито рахунок.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», на підставі укладеного договору ОСОБА_1 були надані кредитні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня вересня 2016 року.

Згідно виписки про рух коштів по рахунку (основна картка № НОМЕР_1 ) відповідачка ОСОБА_1 активно користувався наданими кредитними картками (зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товарів, поповнення рахунку тощо)

За наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 грудня 2017 року становить 42 482,70 грн., з яких: 2818,70 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 37 164,82 грн. заборгованість по процентам, заборгованість по штрафу 2499,18 грн. (500 + 1999,18).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у ч.1 ст.634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, неустойку (штраф).

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Умови і правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису позичальника.

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії анкети-заяви та довідки про тарифи, яка підписана відповідачкою, вбачається, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами на рівні базової процентної ставки 2,5 % щомісячно на залишок заборгованості та розмір штрафів за порушення грошових зобов`язань.

Суд першої інстанції наданим позивачем доказам належної оцінки не дав та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Однак, визначений позивачем розмір заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 37 164,82 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді. Із розрахунку вбачається, що позивачем відсотки нараховувались як у передбаченому договором розмірі (2,5%), так і у підвищеному розмірі 3,6% щомісячно.

Враховуючи, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил ст.1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку, доказів дотримання вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки не надав, проценти підлягають стягненню виходячи з відсоткової ставки 2,5% щомісячно, яка була погоджена сторонами.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст.ст.257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки.

З урахуванням того, що позивач звернувся до суду з даним позовом 28 березня 2018 року, а строк дії картки № НОМЕР_3 8556 встановлено до 30 вересня 2016 року, проценти підлягають стягненню частково за період з 28 березня 2015 року по 30 вересня 2016 року в сумі 1293,76 грн. (2818,70 грн. х 0,083% х 553 дн.).

Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення процентів за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2017 року задоволенню не підлягають за необґрунтованістю, оскільки вимог про стягнення заборгованості з урахуванням положень ст.625 ЦК України позивачем не заявлялось.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно з позовними вимогами та розрахунком заборгованості банк просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором, яка складається з тіла кредиту, відсотків та штрафу. При цьому, розмір неустойки обчислено станом на 31 грудня 2017 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що при обчисленні розміру заборгованості за кредитним договором в частині сплати штрафу слід враховувати положення ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже смт.Донське Волноваського району Донецької області, де зареєстрована та мешкає відповідачка ОСОБА_1 , не вибувало зі статусу населеного пункту, що знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, трансформованої згодом в Операцію об`єднаних сил. У зв`язку з цим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав і стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1293,76 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в сумі 1762,00 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 170,92 грн.

Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений позивачем судовий збір у сумі 2881,50 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача також пропорційно в розмірі 87,30 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року про відмову у задоволені позову та розподіл судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 11 листопада 2006 року, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 жовтня 2009 року по процентам за користування кредитом у розмірі 1293 (одну тисячу двісті дев`яносто три) грн. 76 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 11 листопада 2006 року, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 258,22 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 09 липня 2020 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева