Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 753/8961/17

провадження № 61-45587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлів Град»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлів Град» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року у складі судді Коренюк А. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлів Град» (далі - ОСББ «Урлів Град») про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що з 16 листопада 2016 року вона працювала в ОСББ «Урлів Град» на посаді юрисконсульта, а 07 лютого 2017 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При звільненні їй не було виплачено вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, передбаченої статтею 44 КЗпП України. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСББ «Урлів Град» на свою користь заборгованість у розмірі 10 080 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку.

У жовтні 2017 року ОСББ «Урлів Град» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, посилаючись на те, що в заяві про звільнення ОСОБА_1 не зазначила будь-яких порушень законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, однак просила звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. ОСББ «Урлів Град» як роботодавець не мало права самостійно змінити зазначену правову підставу для розірвання трудового договору, хоч і не погоджувалося з нею. Враховуючи викладене, ОСББ «Урлів Град» просило змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта ОСББ «Урлів Град» з частини третьої на частину першу статті 38 КЗпП України.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року об`єднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 із зустрічним позовом ОСББ «Урлів Град».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСББ «Урлів Град» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку і зустрічного позову ОСББ «Урлів Град» до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що отримавши заяву ОСОБА_1 про її звільнення з роботи за частиною третьою статті 38 КЗпП України, ОСББ «Урлів Град» не вправі було самостійно змінювати цю підставу звільнення. Лише за наявності порушень законодавства про працю працівник має право на розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП Україниз отриманням вихідної допомоги. Оскільки порушень роботодавцем законодавства про працю у трудових відносинах з ОСОБА_1 не встановлено, то права позивача не порушені і вона не може претендувати на отримання вихідної допомоги. При цьому суд послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12. В зустрічній позовній заяві ОСББ «Урлів Град» посилалося на частину третю статті 235 КЗпП України, однак ця норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки відсутні умови, на підставі яких орган, що розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання причин звільнення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСББ «Урлів Град» залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСББ «Урлів Град» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСББ «Урлів Град» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 9 300,06 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 63 330,31 грн (без вирахування обов`язкових платежів), а також судовий збір в розмірі 960 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, тому ОСББ «Урлів Град» повинно було виплатити їй вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України. Стягуючи з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку, суд взяв до уваги заробітну плату ОСОБА_1 за грудень 2016 року - 3 000 грн та січень 2017 року - 3 200 грн, а також її середньоденну заробітну плату - 147,62 грн. Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що середньоденний заробіток складає 160 грн, а вихідна допомога - 10 080 грн, є помилковими, так як розрахунок цих сум здійснено з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню пропорційно до задоволених вимог, а саме з 68 643,30 грн до 63 330,31 грн. Доводи ОСББ «Урлів Град» в зустрічному позові та апеляційній скарзі про те, що ним не було виплачено вихідну допомогу у зв`язку з відсутністю порушень трудових прав ОСОБА_1 і роботодавець не вправі самостійно змінювати правову підставу звільнення, судом відхилено з посиланням на те, що в разі, якщо факти порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору, не підтвердилися, роботодавець повинен був відмовити працівнику у звільненні з цих підстав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У жовтні 2018 року ОСББ «Урлів Град» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року скасувати, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСББ «Урлів Град» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю порушень роботодавцем законодавства про працю у трудових відносинах з нею. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і не звернув уваги на те, що зазначення працівником у заяві про звільнення з роботи частини третьої статті 38 КЗпП України саме по собі не встановлює факт порушення роботодавцем трудового законодавства, не доводить його вину в порушенні трудових прав працівника та не дає працівнику права на отримання вихідної допомоги. Крім того, апеляційним судом не спростовано висновків суду першої інстанції щодо відсутності порушень роботодавцем законодавства про працю і не встановлено будь-яких порушень трудових прав ОСОБА_1 . У зв`язку з відсутністю підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги також необґрунтованими є її вимоги про стягнення з ОСББ «Урлів Град» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Конституція України чи будь-який інший нормативно-правовий акт не надає роботодавцю права відмовити у припиненні трудового договору за бажанням працівника та/або самостійно змінити формулювання причини звільнення, вказаної працівником у заяві, тому посилання апеляційного суду на те, що в разі непідтвердження факту порушення законодавства про працю роботодавець повинен був відмовити працівнику у звільненні на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, є помилковим. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди не врахували вимог частини третьої статті 235 КЗпП України, яка зобов`язує орган, що розглядає трудовий спір, в тому числі суд, змінити формулювання причини звільнення. ОСББ «Урлів Град» є неприбутковою організацією та утримується виключно за рахунок внесків співвласників на утримання будинку і прибудинкової території, тому стягнення з нього 73 590,37 грн на користь позивача може призвести до його неплатоспроможності та неможливості своєчасно і в повному обсязі виконувати свої зобов`язання перед постачальниками житлово-комунальних послуг та виплачувати заробітну плату найманим працівникам.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду міста Києва.

31 січня 2019 року справа № 753/8961/17надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судами встановлено, що з 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 працювала в ОСББ «Урлів Град» на посаді юрисконсульта.

07 лютого 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Наказом голови правління ОСББ «Урлів Град» від 07 лютого 2017 року № 39 ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України з 07 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 4 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, ОСББ «Урлів Град» зазначило, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки воно як роботодавець не мало права самостійно змінити зазначену правову підставу для розірвання трудового договору, хоч і не погоджувалося з нею.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні з роботи їй не було виплачено вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, передбаченої статтею 44 КЗпП України.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

В день звільнення ОСББ «Урлів Град» не виплатило ОСОБА_1 вихідної допомоги.

Згідно з довідкою ОСББ «Урлів Град» від 15 лютого 2017 року № 1 заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складає: за грудень 2016 року - 3 000 грн; за січень 2017 року - 3 200 грн.

Апеляційним судом наведено розрахунок вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 виходячи з 22 робочих днів у грудні 2016 року, 20 робочих днів у січні 2017 року, а також середньоденної заробітної плати - 147,62 грн ((3 000 грн + 3 200 грн) : (22 + 20)), та встановлено, що вихідна допомога становить 9 300,06 грн (147,62 грн х 21), а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2017 року по 11 вересня 2018 року - 68 643,30 грн (465 робочих днів х 147,62 грн).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 звільнена з роботи за її заявою на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСББ «Урлів Град» на її користь вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що в разі, якщо факти порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору, не підтвердилися, роботодавець повинен був відмовити працівнику у звільненні з цих підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначення працівником у заяві про звільнення з роботи частини третьої статті 38 КЗпП України саме по собі не встановлює факт порушення роботодавцем трудового законодавства, не доводить його вину в порушенні трудових прав працівника та не дає працівнику права на отримання вихідної допомоги, не заслуговують на увагу, оскільки при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, роботодавець може відмовити в розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не спростовано висновків суду першої інстанції щодо відсутності порушень роботодавцем законодавства про працю і не встановлено будь-яких порушень трудових прав ОСОБА_1 , є необґрунтованими. Видавши наказ від 07 лютого 2017 року № 39 про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, ОСББ «Урлів Град» фактично погодилося із зазначеною підставою для розірвання трудового договору та звільнення працівника з роботи. Вказаний наказ про звільнення є чинним, тому підлягають застосуванню передбачені законом наслідки розірвання трудового договору у вигляді виплати вихідної допомоги зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, на підтвердження факту порушення ОСББ «Урлів законодавства про працю ОСОБА_1 подала до місцевого суду лист Головного управління Держпраці у Київській області від 02 квітня 2018 року № 4-3/2-Д-1008-1517, який долучено до матеріалів справи. За змістом вказаного листа під час проведення інспекційного відвідування встановлено порушення ОСББ «Урлів Град» вимог частини третьої статті 24 КЗпП України, а саме роботодавцем не подано повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановленою формою до початку роботи ОСОБА_1 за укладеним трудовим договором від 16 листопада 2016 року. За результатами інспекційного відвідування інспектором праці складено акт від 28 березня 2018 року № КВ94/57/АВ, керівнику вручено припис для обов`язкового виконання та складено протокол про вчинення посадовою особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який передано до Дарницького районного суду міста Києва.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСББ «Урлів Град» до ОСОБА_1 про зміну формулювання підстави звільнення, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що підстави для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 235 КЗпП України відсутні, оскільки відсутні умови, на підставі яких орган, що розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання причин звільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що частина третя статті 235 КЗпП України зобов`язує орган, який розглядає трудовий спір, в тому числі суд, змінити формулювання причини звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі як працівником, так і роботодавцем зазначено одну й ту саму правову підставу для звільнення - частину третю статті 38 КЗпП України, і обставин, які б вказували на те, що формулювання причини звільнення було неправильним, судами не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову, а також постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги підлягають залишенню без змін.

Разом з тим Верховний Суд не може погодитися з висновками апеляційного суду щодо розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За матеріалами справи ОСББ «Урлів Град» заперечувало проти права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги, а тому факт порушення цього права та сума вихідної допомоги були встановлені лише під час судового розгляду.

Сума вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 (9 300,06 грн), яку визначив апеляційний суд, є більш ніж у шість разів меншою, ніж визначена цим судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (63 330,31 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 9 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині судове рішення апеляційного суду підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 63 330,31 грн до 9 000 грн.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково та змінити постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір цього стягнення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлів Град» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року в частині стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлів Град» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши його розмір з 63 330 (шістдесяти трьох тисяч триста тридцяти) грн 31 коп. до 9 000 (дев`яти тисяч) грн 00 коп.

В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов