РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року

м. Рівне

Справа № 567/995/19

Провадження № 22-ц/4815/672/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Сержант Наталія Миколаївна;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Острозька міська рада Рівненської області, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року, ухваленого в складі судді Назарука В.А., дата виготовлення повного тексту судового рішення 06.03.2020, у справі №567/995/19,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу Сержант Наталії Миколаївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Острозька міська рада Рівненської області, ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного не проживання та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позов мотивований тим, що він є онуком ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та разом з її дочкою ОСОБА_3 є її спадкоємцем за правом представлення.Разом з тим, посилається на те, син спадкодавці ОСОБА_2 на час її смерті з нею не проживав, а отже не є таким, що прийняв спадщину. У зв`язку з цим вважає незаконною постанову приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу Сержант Н.М., якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_4 .

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу Сержант Наталії Миколаївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Острозька міська рада Рівненської області, ОСОБА_3 про встановлення факту постійного не проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 на момент її смерті та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 не проживав із спадкодавцем на день відкриття спадщини. Крім того, обрав неправильний спосіб захисту.

В поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, в зв`язку з невідповідністю його висновків обставинам справи.

Вважає, що суд безпідставно не врахував факт проживання відповідача ОСОБА_2 на території РФ біля 10 років, а томуне можна його вважати таким, що прийняв спадщину. Крім того, суд безпідставно відхилив клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи доказів проте,що відмітка у паспорті місця реєстрації зроблена в супереч вимог закону.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення судом першої інстанції постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права, її доводи правильності висновків суду не спростовують. Просить її залишити без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 15.07.2014 року належав житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0704 га (кадастровий номер :02:001:0273), призначена для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги є її діти ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 (онук) .

19.04.2018 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу Сержант Н.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 і за її заявою було заведено спадкову справу №10/2018,а 15.05.2018 року з такою ж заявою до нотаріуса звернувся ОСОБА_1

05.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Сержант Н.М. заяву, якою повідомив, що фактично прийняв спадщину після смерті матері, оскільки був зареєстрований та постійно проживав з нею у спадковому будинку.

07.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Сержант Н.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0704 га, призначеної для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

Постановою від 07.06.2019 року приватний нотаріус Сержант Н.М. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, мотивуючи це наявністю трьох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, з посиланням на п.3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та інших про встановлення факту факту постійного не проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 на момент її смерті та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за правом представлення. З метою оформлення спадкових прав, він звернулась до нотаріуса про видачу свідоцтва на спадщину на 1/2 частину спадкового майна, який повідомив йому про право відповідача ОСОБА_2 на частку спадкового майна як спадкоємця першої черги, з урахуванням реєстрації його місця проживання в указаному будинку.

Отже, предметом заявлених вимог є встановлення факту, що має юридичне значення, з метою належного оформлення спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4 .

Враховуючи наявність відмови нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно у цій справі є ефективним способом захисту прав позивача, однак таких вимог останній не заявляв. За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, навіть у випадку невжиття спадкоємцем будь-яких дій для прийняття спадщини чи незнання про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину. Тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. У такого спадкоємця відсутній обов`язок у шестимісячний строк подавати заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно з пунктом 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, уразі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Таким чином, реєстраційний запис у паспорті ОСОБА_2 є належним доказом його проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, враховуючи, що заяву про відмову від спадщини він не подавав.

Враховуючи наведене, приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Сержант НаталіяМиколаївна підставно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину спадкового майна.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини не проживав разом зі спадкодавцем є безпідставними, оскільки спростовуються імперативними положеннями статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка встановлює, що особа здійснює реєстрацію лише за місцем свого проживання.

Інші доводи апеляційної скарги, були предметом дослідження суду першої інстанції, а тому не потребують додаткового обґрунтування.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 червня 2020 року.

Головуючий :

Судді :