ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Харків

справа № 646/1151/20

провадження № 22-ц/818/2819/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі : Слідче управління Головного управління Національної поліції України в Харківській області, прокуратуре Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Слідчого управління Головного управління Національної поліції України в Харківській області, прокуратури Харківської області про скасування заборони, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на ухвалу судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 лютого 2020 року, постановлену суддею Янцовською Т.М., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Слідчого управління Головного управління Національної поліції України в Харківській області, прокуратури Харківської області про скасування заборони.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник позивача вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що листом від 27.11.2019 року № 17/1/335 вих-19 Прокуратура Донецької області повідомила про те, що з 01.06.2011 року досудове розслідування у вказаній кримінальній справі здійснювалось слідчим СУ ГУ МВСУ в Харківській області, які 03.10.2011 року її закрили на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року). Прокуратура Донецької області повідомила, що копію рішення про закриття кримінальної справи № 48-10-01-13 неможливо надати через проведення ООС на окремих територіях Донецької області. Вказує, що ні орган дізнання, ні слідчий, ні прокурор не вжили відповідних заходів щодо скасування запобіжних заходів, які були застосовані в межах кримінальної справи та стосувалися заборони виїжджати за межі України до закінчення досудового слідства у кримінальній справі. Звертає увагу на те. що СУ ГУ МВСУ в Харківській області, слідчі якого приймали рішення про закриття кримінальної справи № 48-10-01-13 або прокуратура Харківської області, яка здійснювала нагляд за законністю під час проведення досудового розслідування, при прийнятті остаточного рішення у вказаній кримінальній справі повинні були вирішити питання про зняття запобіжного обмеження з ОСОБА_1 . Зазначає, що представником позивача було направлено до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області клопотання про скасування постанови прокурора про запобіжне обмеження та за результатами розгляду вказаного клопотання судом постановлена ухвала від 02.10.2019 року, якою відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Наголошує, що враховуючи відповіді вказаних правоохоронних органів та зміст ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02.10.2019 року позивач вичерпала всі процесуальні способи захисту порушеного права.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав учасника кримінального провадження, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача звернувся до суду з позовною заявою про скасування обмежень встановлених відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, у вигляді заборони виїжджати за межі України до закінчення досудового слідства у кримінальній справі № 48-10-01-13, на підставі постанови про застосування обмеженням від 26.05.2011 року.

У разі, якщо права, інтереси та свободи особи порушено у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення для вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Згідно зі ст. 98-1 КПК України (в редакції 1960 року) у разі, коли кримінальну справу порушено щодо певної особи, прокурор (суддя) вправі прийняти рішення про заборону такій особі виїжджати за межі України до закінчення досудового розслідування чи судового розгляду, про що виносить мотивовану постанову.

Згідно з ч. 2 ст. 165 КПК України (в редакції 1960 року) заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог передбачених частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 165-2 КПК України (в редакції 1960 року) про застосування, скасування чи зміну запобіжного заходу орган дізнання, слідчий прокурор, суддя виносять постанову, а суд - ухвалу. У постанові (ухвалі) про скасування запобіжного заходу повинні бути зазначені підстави для його скасування.

Відповідно до вимог ст. 130 КПК України (в редакції 1960 року) поі рішення, прийняті слідчим або прокурором під час провадження досудового слідства у випадках, зазначених у цьому Кодексі, а також у випадках, коли це визнає за необхідне слідчий або прокурор, складається мотивована постанова.

Отже, слідче управління ГУ МВС України в Харківській області, слідчі якого приймали рішення про закриття кримінальної справи № 48-10-01-13 або прокуратура Харківської області, яка здійснювала нагляд за законністю під час проведення досудового розслідування, при прийнятті остаточного рішення по вказаній кримінальній справі повинні були вирішити питання про зняття запобіжного обмеження з ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач з приводу зняття запобіжного обмеження звертався до Прокуратури Харківської області.

Так, з відповіді Прокуратури Харківської області від 07.11.2018 року вбачається, що кримінальна справа № 48-10-01-13, порушена 30.07.2010 року прокуратурою м. Торез Донецької області стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розслідувалась СУ ГУ МВС України в Харківській області. Матеріали вказаної кримінальної справи СУ ГУ МВС України в Харківській області 11.10.2011 за № 47/16356 направлено до РСУ ГУ МВС України в Донецькій області для подальшого зберігання в архіві. Зазначено, що у наглядовому провадженні за вказаною кримінальною справою відсутні копія постанови про закриття справи та будь-які інші процесуальні документи, пов`язані із продовженням чи зміною запобіжного заходу та рекомендовано звернутись з цих питань до ГУНП в Харківській області.

Крім того, з клопотанням про скасування постанови прокурора про запобіжне обмеження представник позивача звертався до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, яке вирішувалось в порядку ст. 98-1 КПК України (в редакції 1960 року). Вказаним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні клопотання з тих підстав, що судовий розгляд кримінальної справи не проводився, з наданих суду відповідей вбачається, що питання про закриття кримінальної справи вирішувалось на стадії досудового розслідування, проте кримінальне провадження (справа) відсутнє (втрачене), питання щодо відновлення втраченого в органах досудового розслідування кримінального провадження (справи) сторонами не ініціювалося, тому відсутні підстави для задоволення клопотання.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач для вирішення питання звертався до ГУНП в Харківській області, ініціював питання про відновлення втраченого кримінального провадження.

Отже, доводи позивача про те, що ним було вичерпано всі можливості вирішення спірного питання - є помилковим.

Представник позивача посилається на правові позиції Верховного Суду, між тим, постанови, які наводить представник позивача ухвалені за інших обставин справи та стосуються звільнення майна з-під арешту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені представником позивача вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спірне питання має розглядатися в порядку, визначеному КПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна