Справа №478/222/20
Провадження № 22-ц/812/928/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.

за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Томашевським О.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та придбані запчастини,-

В С Т А Н О В И В

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та придбані запчастини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з 17 лютого 1994 року працював на посаді водія першого класу у Казанківському районному дорожньому управлінні Миколаївської області.

В подальшому в результаті реорганізації підприємства, на підставі наказу №8-к від 31 січня 2020 року його було звільнено за власним бажанням з посади водія філії «Новобузький райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор».

У період з 01 травня по 31 грудня 2019 року відповідач не виплачував йому заробітну плату, не здійснив розрахунок за придбанні позивачем запасні частини на суму 3600 грн. та не здійснив виплати компенсації за невикористані дні відпустки.

Враховуючи вищевикладене, просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі з 01 травня 2019 року по день подання позову в сумі 46 087 грн.68 коп., компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки в сумі 15 590 грн.76 коп., компенсацію за придбані запасні частини в сумі 3 600 грн., а всього 65276 грн.16 коп.

У березні 2020 року ОСОБА_1 подано позовну заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за: травень 2019 року по січень 2020 року в розмірі 43383 грн.87 коп., компенсацію за невикористанні дні відпустки в розмірі 15 590 грн.76 коп., утримані соціальні внески в сумі 21680 грн.19 коп. та кошти за час затримки розрахунку з 31 січня по 23 березня 2020 року в сумі 11747 грн.84 коп.,а всього: 92539 грн.16 коп.

Ухвалою Казанківського районного суду від 15 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за: травень 2019 року по січень 2020 року в розмірі 43383 грн.87 коп., компенсацію за невикористанні дні відпустки, в розмірі 13 896 грн.41 коп., компенсації на придбані запчастини в розмірі 3600 грн., а всього: 60880 грн.28 коп. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Зобов`язано ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» при виплаті ОСОБА_1 доходу, утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» судовий збір на користь держави в сумі 840 грн. 80 коп., на користь ОСОБА_1 судовий збір за позовними вимогами про компенсацію за невикористанні дні відпустки та компенсації на придбані запчастини в розмірі 1533,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір за позовними вимогами про компенсацію за невикористанні дні відпустки та компенсації на придбані запчастини на користь держави, в розмірі 1681 грн.60 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків обставинам справи, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення яким позовні вимоги задовольнити стягнувши на його користь заборгованість по заробітній платі з травня 2019 року по січень 2020 року в розмірі 43383 грн.87коп., компенсацію за невикористанні дні відпустки в розмірі 15 590 грн. 76 коп., компенсації на придбані запчастини в розмірі 3600 грн., утримані соціальні внески в сумі 21680 грн.19 коп. та кошти за час затримки розрахунку з 31 січня по 23 березня 2020 року в сумі 11747 грн.84 коп., а всього: 96139 грн.16 коп.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Розгляду справи проведено у режимі відеоконференції за участі позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ляшенка М.Д., які підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до приписів ч.2 ст. 372 ЦПК України є підставою для розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 3 від 17 лютого 1994 року прийнято на посаду водія першого класу в порядку переведення до Казанківської районної дорожньої ремонтно-будівельної дільниці.

На підставі наказу №44 від 11 жовтня 2000 року позивача переведено до Казанківського районного державного підприємства у зв`язку з реорганізацією попереднього підприємства, а 16 травня 2002 року наказом №23 переведено до філії Казанківського районного дорожнього державного підприємства ДП Миколаївського облавтодору.

Пунктом 10 наказу №14 від 18 липня 2011 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з переводом в філію «Новобузький райавтодор» та наказом №3к п.10 від 19 липня 2011 року прийнято по переводу водієм першого класу до філії «Новобузького райавтодору».

Відповідно до наказу №8-к від 31 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с.4).

Відповідно до довідки філії «Новобузького райавтодору» ДП «Миколаївський облавтодор» від 10 лютого 2020 року № 30, заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 43383,87 грн. (а.с.6).

За змістом довідки філії «Новобузького райавтодору» ДП «Миколаївський облавтодор» № 64 від 23 березня 2020 року, компенсація позивачу при звільненні за невикористані відпустки складає 13896,41 грн.( а.с.64).

Довідкою філії «Новобузького райавтодору» ДП «Миколаївський облавтодор» № 63 від 23 березня 2020 року встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за підзвітом складає 3625,00 грн.( а.с.33)

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду доказів щодо проведення розрахунків перед позивачем за нараховані заробітну плату та компенсації, а позивачем не спростовано даних довідок-розрахунків відповідача щодо розміру нарахованих виплат на його користь, таким чином, позивачем не доведена сума заборгованості по заробітній платі з травня 2019 року по день звільнення (31.01.2019 року), в тому числі компенсація за невикористані дні відпустки, та у суду відсутні сумніви щодо правильності розрахунків вказаних відповідачем.

За такого на користь позивача стягнув заборгованість по заробітній платі в розмірі 43 383 грн.87 коп., компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки в сумі 13 896 грн.41 коп., компенсацію за придбані запасні частини в сумі, який просив позивач, а саме: 3600 грн., а всього 60880,28 грн.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша стаття 116 КЗпП України наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів зазначено у ч.1 ст.76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, за змістом ч.ч.1, 2, 4, 6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачем будь-яких належних та допустимих доказів не надано, за такого суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за наявними в матеріалах справи доказами, а саме наданими відповідачем довідками про наявну заборгованість останнього перед позивачем. Зазначені в цих довідкам суми позивачем не спростовано.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність стягнення на користь позивача 11747 грн. 84 коп. заборгованості за час затримки розрахунку від 31 січня по 23 березня 2020 року колегія суддів відхиляє, оскільки у тексті позовної заяви хоча і міститься посилання на вимоги ст.117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, про те такі вимоги в прохальній частині позову відсутні, а отже не заявлені в установленому законом порядку ( а.с.1).

У березні 2020 року ОСОБА_1 подано позовну заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі з травня 2019 року по січень 2020 року в розмірі 43383 грн.87 коп.; компенсацію за невикористанні дні відпустки в розмірі 15 590 грн.76 коп.; утримані соціальні внески в сумі 21680 грн.19 коп. та кошти за час затримки розрахунку з 31 січня по 23 березня 2020 року в сумі 11747 грн.84 коп., а всього: 92539 грн.16 коп.

Проте вказана позовна заява за заявою позивача ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року залишена без розгляду та в апеляційному порядку не оскаржена.

У позовній заяві від 14 лютого 2020 року вимоги про утримання соціальних внесків в сумі 21680 грн.19 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не заявлено.

Відповідно до ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції (ч.6 ст.367 ЦПК України).

За такого є безпідставними доводи та вимоги апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача утримання соціальних внесків та коштів за час затримки розрахунку, оскільки не були предметом розгляду судом першої інстанції. А спір вирішувався за первісними позовними вимогами та за результатом їх розгляду ухвалено рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення по суті спору. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та коштів за придбання запасних частин колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, під час вирішення питання про розподіл судових витрат судом допущено невірний розрахунок таких.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншими документом. За яким провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути на його користь 65276 грн.16 коп., які складаються із 46087 грн.68 коп. - заборгованості по заробітній платі, 15590 грн.76 коп. - за невикористані дні щорічної відпустки та 3600 грн. - за придбані запчастини.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи вищевикладене та подання позовної заяви у лютому 2020 року сума судового збору, яка підлягала до сплати становить 840 грн.80 коп.

В той же час, суд першої інстанції розподіляючи судові витрати помилково зазначив про необхідність розподілу 2522 грн.40 коп.(840.80х3), оскільки такого висновку він дійшов за невірного трактування норм чинного законодавства, порахувавши, що позивачем заявлено три окремі вимоги і за кожну з них потрібно сплатити мінімальний розмір судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги частково, судом на користь позивача стягнено 60880, 28 грн.

Отже, позовні вимоги задоволено на 93,26% (60880, 28 : 65276, 16 х100).

Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За такого, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 784,13 грн. (840,8 х 93,26%).

Підстав для розподілу судових витрат про перегляд справи апеляційної інстанцією відсутні, оскільки рішення суду по суті спору залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь держави 784 (сімсот вісімдесят чотири) грн. 13 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 липня 2020 року.