Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 686/20878/19-ц

провадження № 61-8354св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

представник позивача - ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Хмельницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

від 28 квітня 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У серпні 2019 року ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом

до відповідачів, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою

АДРЕСА_1 шляхом вселення її та малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до вказаної квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 16 березня 2006 року по 14 грудня

2018 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох дітей: ОСОБА_2 , 2010 року народження, та ОСОБА_3 , 2011 року народження. Вказувала, що ОСОБА_5 на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_1 . Також вказувала, що 07 лютого 2013 року діти як члени сім`ї були зареєстровані у зазначеній квартирі, а з 13 лютого 2014 року у цій квартирі також зареєстрована вона. У листопаді 2018 року ОСОБА_5 та його мати ОСОБА_6 змінили замки вхідних дверей у спірній квартирі та не впускають її та малолітніх дітей до квартири. Вона зверталася до правоохоронних органів у зв`язку з створенням відповідачами перешкод у користуванні квартирою. Зазначені обставини зумовили конфліктну ситуацію у відносинах сторін.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її та малолітніх дітей: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , до зазначеної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Чевилюк З. А., від 06 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа -служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони не пов`язані спільним побутом у зв`язку із припиненням шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . У відповідачів відсутнє волевиявлення на надання позивачу права користування квартирою, яку вона добровільно залишила. Між сторонами склалась конфліктна ситуація, що супроводжується сварками. ОСОБА_5 підтвердив суду свою готовність винаймати житло для колишньої дружини та дітей. Також судом першої інстанції було взято до уваги розмір квартири, кількість зареєстрованих у ній осіб та недоведення позивачем обмеження прав малолітніх дітей позивача у користуванні квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2020 року скасовано. Позов ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_3 та її малолітнім дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою

АДРЕСА_1 ому шляхом вселення їх до вказаної квартири.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі з лютого 2014 року як член сім`ї власника ОСОБА_5 , квартира є зареєстрованим місцем проживання їхніх неповнолітніх дітей з лютого 2013 року. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про конфлікт між сторонами, зокрема, між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 з приводу права позивача на користування квартирою та перешкоджання їй ОСОБА_6 у користуванні квартирою. Суд апеляційної інстанції зазначив, що заперечення

ОСОБА_5 права позивача на користування житлом, її проживання з дітьми за іншою адресою, безуспішне намагання вселитися до спірної квартири спростовують висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою. Водночас апеляційний суд вказав на те, що позивач власного житла не має, вимушена винаймати житлове приміщення, в якому проживає разом з малолітніми дітьми. Спірна квартира є зареєстрованим місцем проживання позивача та її дітей. Припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє позивача права користування житловим приміщенням, до якого вона вселилася як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі

№ 734/387/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 14 серпня

2019 року у справі № 702/101/18, від 27 лютого 2019 року у справі №357/7940/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував, що цивільним законодавством не передбачено збереження права користування житлом за позивачем, яка хоч і правомірно зареєстрована та вселилась до спірної квартири, але її право припинилось, оскільки вона не є членом сім`ї власника. Заявник вказує, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітнім дітям чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Звернення до поліції вказують лише на особистий конфлікт між позивачем та ОСОБА_6 .

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі

з 16 березня 2006 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 14 грудня 2018 року у справі № 686/24169/18 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_5 є власником квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04 лютого

2013 року. Квартира складається з однієї житлової кімнати, площею

16,9 кв. м, кухні, площею 7,1 кв. м, ванни, площею 2,6 кв. м, коридору, площею 3,7 кв. м та балкону, площею 0,9 кв.м.

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі

АДРЕСА_1 з 13 лютого 2014 року як член сім`ї власника, малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстровані у цій квартирі

з 07 лютого 2013 року.

Також у спірній квартирі зареєстровані мати відповідача ОСОБА_6

з 30 жовтня 2018 року та його брат ОСОБА_8 - з 07 лютого 2013 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 не належать об`єкти нерухомого майна на праві власності.

22 травня 2019 року ОСОБА_3 зверталася до Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області з проханням вжити заходів до матері її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , яка відмовляється впускати її до квартири АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується довідкою Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області, талоном-повідомленням єдиного обліку № 154 та матеріалами перевірки.

Згідно телефонних дзвінків ОСОБА_6 на службу «102» ОСОБА_3

12 червня 2019 року та 14 червня 2019 року намагалася увійти до квартири

АДРЕСА_1 , а ОСОБА_9 неодноразово телефонувала до поліції.

Згідно з актом від 25 липня 2019 року № 136 ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з листопада 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 Житлового кодексу УРСРчлени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК Української РСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно із частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_3 у праві користування спірною квартирою, в якій позивач та спільні з ОСОБА_5 малолітні діти зареєстровані у визначеному законом порядку й тривалий час проживали, внаслідок чого ОСОБА_3 з малолітніми дітьми, які не мають іншого житла для проживання, не можуть вселитись до цієї квартири, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та усунення перешкод у користуванні спірним житлом.

Близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17 (провадження

№ 61-1906св18), від 04 березня 2019 року у справі № 487/3878/17 (провадження № 61-2313св19), від 10 квітня 2019 року у справі

№ 640/16022/16-ц (провадження № 61-9996св18), які були враховані судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач втратила право користування житлом є безпідставними, оскільки припинення сімейних відносин із власником житла за загальним правилом не є підставою для припинення права позивача та малолітніх дітей на користування житловим приміщенням, до якого позивач вселилась як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 та її малолітнім дітям не чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки судом апеляційної інстанції встановлена наявність таких перешкод, які створені відповідачами, зокрема ОСОБА_6 , та враховано, що малолітні діти сторін після розірвання шлюбу за погодженням батьків залишились проживати з матір`ю, а відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду України

від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, а також на постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18,

від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц є безпідставними, оскільки обставини, у справі, яка переглядається, та у зазначених справах не є подібними.

Доводи касаційної скарги недають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович