№ 664/194/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

в складі:головуючого судді Бойко В.П.,

секретар судового засідання Сорока М.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засiданнi в м.Олешки цивiльну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Представник позивача позов підтримав та пояснив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №508 від 02.09.2015 року, виданого державним нотаріусом Цюрупинського держнотконтори Кіріченко А.В., позивач є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані та проживають відповідачі. ОСОБА_3 є рідною сестрою позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є племінниками позивача. У сторін наявний спір щодо даного житлового будинку. Після смерті матері позивача у 2009 році ОСОБА_3 , вигнала позивача з будинку оскільки дізналась, що спірне майно вона не отримала у спадщину, але воно було заповідане позивачу. ОСОБА_3 забрала у позивача свідоцтво про смерть матері, будинкову книгу та технічний паспорт на будинок. Відповідачі перешкоджають її праву власності та користування даним будинком. Просить виселити відповідачів зі спірного житлового будинку та солідарно стягнути судові витрати.

Відповідач проти позову заперечила. Надано відзив, відповідно до якого кожен має право на житло. Їх виселення без надання іншого житлового приміщення буде істотним порушенням їх прав та Конвенції про захист прв людини і основоположних свобод. Окремо зазначено, що спірний будинок згідно договору від 11.12.1995 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) подарувала матері, яка згодом залишила заповіт на позивача. Отже, вони мешкають у спірному будинку на законних підставах. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №508 від 02.09.2015 року, виданого державним нотаріусом Цюрупинського держнотконтори Кіріченко А.В., позивач є власником житлового будинку з господарчими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані та проживають відповідачі. Позивач заявляє про перешкоджання з боку відповідачів користуванню даним будинком та здійсненню своєго права власності.

Провадження по даній справі зупинялось до вирішення справи №664/3240/15-ц Херсонським міським судом. В даній справі ОСОБА_3 оскаржувала довіреність від 28.07.2015 року щодо правочинів на спірне майно та, зокрема, свідоцтво про право на спадщину від 02.09.2015 року. Також просила визнати ОСОБА_4 такою. що не прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Судом отримано рішення Херсонського міського суду по справі №664/3540/15-ц, яке набрало законної сили 23.12.2019 року. Даним рішенням в задоволенні позову було відмовлено. Судом встановлено, що за даним рішенням подано касаційну скаргу, але у зупиненні виконання рішення відмовлено судом касаційної інстанції 05.03.2020 року. (http://reyestr.court.gov.ua/Review/88062302)

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР ують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При цьому судом враховується, що позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідача. Зокрема, відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.08.2004 року встановлено, що ОСОБА_3 протягом декількох років, проживаючи в домі матері ОСОБА_7 - вчиняє сварки, виражається грубою нецензурною лайкою в присутності малолітніх дітей, принижує її та виганяє з будинку.

З огляду практики ЄСПЛ суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Враховуючи справу ЄСПЛ Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06), суд має надати адекватне обгрунтування щодо виселення в контексті пропорційносту застосування такого заходу.

В даному випадку, позивачем беззаперечно доведено своє право власності на спірний житловий будинок. Окрім того, в рішенні Херсонського міського суду №664/3240/15-ц оскаржувались довіреність від 28.07.2015 року щодо правочинів на спірне майно та, зокрема, свідоцтво про право на спадщину від 02.09.2015 року і в судовому засіданні була встановлена законність їх обох. Рішення набрало законної сили, його виконання не зупинене. При цьому в суду не має сумнівів, що відповідачі перешкоджають користуванню правом власності позивачеві, оскільки факт виникнення сварок між ними не оспорюється жодною стороною та підтверджується. За цих обставин, є законні підстави для виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, з огляду на законне право власності позивача та поведінку другої сторони.

При цьому судом враховано, що судом касаційної інстанції виконання рішення по справі №664/3240/15-ц, про яке зазначає ОСОБА_3 не зупинялось і дана справа жодним чином не перешкоджає розгляду поточного позову №664/194/16-ц.

Таким чином, позовні вимоги суд вважає обгрунтованими у повному обсязі. Судові витрати слід стягнути з відповідачів солідарно.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 319-321 ЦК України, ст.116 ЖК Української РСР, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку у АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в дохід ОСОБА_4 судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.П.Бойко

Повний текст рішення виготовлено 07.07.2020 року