Провадження № 2/202/113/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

представника позивача - Данильченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2012 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що 09.10.2006 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VOR0AG09680843, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 24120 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,64% на рік з кінцевим терміном повернення 09.10.2013 року. Вимоги до відповідача що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 30.11.2012 року у розмірі 38720,81 доларів США, що складається з: 14354,71 доларів США - заборгованість за кредитом, 12773,47 доларів США заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1034,55 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 10558,08 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № VOR0AG09680843 від 09.10.2006 року у розмірі 37469,25 доларів США та сплачений судовий збір, стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2013 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку до попереднього судового засідання.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року позовна заява задоволена частково.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року змінено в частині стягнутої пені, доповнивши другий абзац резолютивної частини словами «, що в гривневому еквіваленті складає 15986,00 грн.»

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2018 року, головуючим суддею у справі було визначено суддю Волошина Є.В., ухвалою якого від 25 липня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

07.09.2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву в якій вказала, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Вважає, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та не обґрунтованими, а справа підлягає закриттю.

Вказала, що 07 вересня 2011 року Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і звернено стягнення на автомобіль «CHEVROLE TACUMA» шляхом дозволу позивачу здійснити його продаж.

31 жовтня 2011 року на виконання рішення Старовижівського районного суду, позивачем звернено стягнення на предмет застави та вилучено автомобіль, який в подальшому було продано за 38000 гривень, що на той час по курсу становило 4625 доларів США. Отримані від реалізації кошти були спрямовані на погашення кредиту. Тому заборгованість по кредиту перед ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутня і зобов`язань вона не порушила. Тобто виконала умови кредитного договору і договору застави.

Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

07 грудня 2018 року від представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якій просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що як вбачається із розрахунку заборгованості та договору поруки, на момент укладання договору поруки, боржником вже було допущено прострочення погашення заборгованості та ПАТ КБ «ПриватБанк» фактично мав підстави для дострокового стягнення заборгованості, що свідчить про фіктивність даного правочину. У випадку наявності підстав застосувати до позовних вимоги відносно ПАТ «Акцент-Банк» наслідки ст.267 ч.4 або ч.4 ст.559 ЦК України. Просили розглядати справу без представника відповідача.

18 грудня 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі.Вважає, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Вказала, що 09 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір та договір застави рухомого майна №VOR0AG09680843 на необумовлений строк. Згідно з умовами кредитного договору від 09 жовтня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в інтересах відповідача перерахувало кошти в сумі 89564 грн., що було еквівалентно 17683,00 доларам США на рахунок ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» на придбання автомобіля «CHEVROLE TACUMA». На виконання п.6 договору застави та кредитного договору, в забезпечення виконання зобов`язання надавала в заставу куплений в кредит автомобіль «CHEVROLE TACUMA», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На виконання кредитного договору в період з листопада 2006 року по квітень 2009 року та частково в 2010 році відповідач виплатила кредит в сумі 12467 доларів США та відсотки по ньому. 31 жовтня 2011 року на виконання рішення Старовижівського районного суду звернено стягнення на предмет застави та позивачем вилучено автомобіль, який продано за 38000 гривень, що на той час по курсу становило 4625 доларів США. Отримані від реалізації кошти були спрямовані на погашення кредиту. Позивач не виконав інших взятих договірних зобов`язань і не здійснив оплату страхових платежів в сумі 6437 доларів США. Відповідач застрахувала даний автомобіль, уклавши 09 жовтня 2006 року договір страхування із ВАТ «Українська страхова компанія «Гарант-АВТО». В подальшому відповідачем здійснювалося особисто щорічна оплата страхових платежів. Тобто відповідач отримала кредит в розмірі 17683,00 долари США, а не 24120,00 доларів США, як зазначає позивач. Крім того, звернула увагу на те, що на виконання умов кредитного договору та договору займу на забезпечення виконання взятих зобов`язань, 23 квітня 2009 року по акту передала кредитному інспектору Ковельського відділення «ПриватБанк» ОСОБА_2 у технічно справному стані автомобіль марки «CHEVROLE TACUMA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Вважала, що Банк, тобто позивач, добросовісно виконає умови договору і як уповноважений власник, належним чином, на свій розсуд, розпорядиться транспортним засобом, який вона надала. Тобто відповідачем, заставодавцем станом на 23 квітня 2009 року були повністю виконані умови п.1.3 кредитного договору та п.6 договору застави шляхом забезпечення зобов`язань і надання позивачу автомобіля. Вважає, що позивач не обґрунтував доводи щодо суми заборгованості.

Право застави було припинено у зв`язку із набуттям заставодержателем права власності на предмет застави і його реалізацію в послідуючому. Із травня 2012 року позивач не пред`явив претензій до відповідача і не повідомив про наявну заборгованість. Вказала, що ніякої заборгованості по кредиту перед КБ «ПриватБанк» не має і зобов`язань не порушила. Просила закрити провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2019 закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в поданій позовній заяві та в письмових поясненнях.

Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви просив суд розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином про що свідчить особистий підпис в рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Від відповідача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява, відповідно до якої вона просила здійснювати розгляд справи в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якого доручити Старовижівському районному суду Волинської області, однак в судові засідання не з`являлася. Неодноразово подавала заяви про відкладення слухання справи, однак виправдувальних документів суду не надано. В судове засідання призначене на 16.06.2020 року відповідач не з`явилася. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Суд вважає, що відповідачем затягується розгляд справи,

Від представника відповідача адвоката Романіка О.О. надійшла заява, в якій він повідомив суд про те, що після повернення цивільної справи із Верховного Суду, він не уповноважений представляти інтереси відповідача ОСОБА_1 .

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено в статтях 1, 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Повторна неявка в судове засідання відповідача незалежно від поважності причин свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з`являються до суду та призводить до порушення розумних строків розгляду справи. Суд доходить висновку про розгляд справи за наявними доказами.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №VOR0AG09680843від 09.10.2006 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 24120,00 дол. США (для купівлі автомобіля -17683,00 дол. США та оплати витрат на його страхування - 6437,00 дол. США) зі сплатою за користування ним відсотків 11,64 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на придбання автомобіля з кінцевим терміном повернення 09.10.2013 року.

Згідно з пунктом 1.1. кредитного договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється позичальником щомісяця з 10 по 16 число кожного місяця (щомісячний платіж). Щомісячний платіж 333,30 доларів США.

Пунктом 2.1.3 Договору визначено, що відповідно до даного Договору Позичальник клопоче перед Банком про надання йому кредиту на сплату чергових страхових платежів у відповідності з Договорами страхування, укладеними у відповідності з п. 2.2.7 даного Договору, та доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів Страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів відбувається у національній валюті України. Якщо кредит надано в іноземній валюті, Позичальник доручає Банку: -

- отримати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідної для сплати чергового страхового платежу відповідно до Договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7 даного Договор;

-здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти за курсом її продажу, встановленому на день виконання даного доручення;

-отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Вказане доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком лише у випадку надання Позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їх сплати, передбачених договорами страхування.

Відповідно до п. 2.2.7 Договору, Позичальник надає Банку належним чином оформлені, згідно п. 1.3 договори застави, іпотеки, поруки і т.і. для забезпечення виконання зобов`язання за даним Договором, Договір страхування заставного майна, Договір страхування наземного транспорта та Договір особистого страхування Позичальника. Під «оформленням договорів застави /іпотеки/ поруки належним чином» сторони розуміють:укладення Позичальником та/чи іншим заставодавцем /іпотекодавцем/ поручителем договору (-ів) застави /іпотеки/ поруки, їх нотаріальне посвідчення, іншу передбачену законодавством чи самим договором застави/іпотеки/поруки процедуру реєстрації застави/іпотеки/поруки; письмове погодження з Банком Договорів страхування, у т.ч. вибір Страховика, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, надання Банку підписаних Страховиком Договорів страхування та документів, що підтверджують сплату страхових платежів. Письмовим погодженням Банку є віза уповноваженого представника Банку на Договорах Страхування.

У випадку невиконання позичальником Банку підтвердженого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженням з Банком договором Страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок Кредиту відповідно до п.2.1.3 цього Договору.

Позичальник зобов`язується сплачувати суму страхового платежу зі сплатою за користування Кредитом відсотків не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У випадку несплати частини Кредиту, яку Банк надав на сплату страхових платежів, то вона вважається простроченою та позичальник зобов`язаний сплатити відсотки, розраховані у відповідності до п.п.3.2, 3.8 даного Договору.

Згідно з пунктом 2.3.3. кредитного договору банк має право на дострокове повернення кредиту у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору.

На виконання умов договору ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 17683,00 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером від 10 листопада 2006 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № VOR0AG09680843 від 09.10.2006 рокуміж позивачем та ОСОБА_1 укладений Договір застави транспортного засобу VOR0AG09680843 від 09.10.2006 року. Згідно з п.6 Договору в забезпечення виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, Заставодавець надав в заставу легковий автомобіль «CHEVROLE TACUMA», 2005 р.в., тип НОМЕР_2 : легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вимоги до відповідача ОСОБА_1 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №VOR0AG09680843 від 09.10.2006 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років.

ОСОБА_1 09 жовтня 2006 року уклала з ВАТ Українська страхова компанія «Гарант-АВТО» договір № 0064/11009/11 добровільного страхування автотранспорту на користь позивача. Термін дії договору з 09 жовтня 2006 року по 08 жовтня 2011 року. Доказів щодо самостійної сплати страхових платежів за період з 2007 по 2011 роки ОСОБА_1 суду не надано, так останньою долучені лише квитанції щодо часткового погашення позики з листопада 2006 року по червень 2010 року (т.1 а.с. 205-213). Договору особистого страхування Позичальника ОСОБА_1 суду не надано.

Банк діяв виключно в межах укладеної сторонами кредитної угоди та сплачував страхові платежі, як за Договором добровільного страхування автотранспорту, так і за Договором особистого страхування Позичальника. Як вбачається із долучених ПАТ КБ «ПриватБанк» доказів, оплата здійснювалася ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується випискою по рахунку та меморіальними ордерами: від 08 жовтня 2007 року - 177,88 дол. США і 836,05 дол. США; 08 жовтня 2008 року -733,77 дол. США і 164,34 дол. США; 17 вересня 2008 року 457,72 дол. США і 107,91 дол. США; 08 жовтня 2010 року - 112,73 дол. США і 454,26 дол. США; 07 жовтня 2011 року 426,45 дол. США і 111,40 дол. США; 08 жовтня 2012 року 110,16 дол. США, на загальну суму 3692,67 дол. США. (т.1 а.с.107,108, т.3 а.с. а.с.116,121,124,128,132,137).

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконувала, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно позовної заяви та розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитом по кредитному договору № VOR0AG09680843 від 09.10.2006 року станом на 30.11.2012 року у розмірі 38720,81 доларів США, що складається з: 14354,71 доларів США - заборгованість за кредитом, 12773,47 доларів США заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1034,55 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 10558,08 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу .

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено в судовому засіданні уклавши кредитний договір, сторони в повній мірі погодили його умови, в тому числі і щодо сплати страхових платежів за договорами страхування.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася укласти договори страхування майна та особистого страхування. Також, умовами договору визначено, що у разі ненадання Позичальником доказів сплати страхових платежів, сплата проводиться за рахунок зарезервованих кредитних коштів.

ОСОБА_1 надано квитанцію від 09.10.2006 року про сплату через ВАТ Волинь-АВТО УСК «Гарант Авто» страхових платежів по АВТОКАСКО - 4030,38 грн. та цивільну відповідальність 137,00 грн. (т.2, а.с.202), за 2007-2012 роки доказів щодо самостійної сплати страхових платежів ОСОБА_1 ні ПАТ КБ «ПриватБанк», ні суду не надано, тому суд приймає до уваги надані позивачем докази щодо оплати страхових платежів ПАТ КБ «ПриватБанк».

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 07.09.2011 року було звернуто стягнення на автомобіль «Chevrole-Tacuma», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 шляхом дозволу продажу банком вказаного автомобіля. На виконання цього рішення суду автомобіль позивачем було продано та кошти у розмір 49000 грн. спрямовані на погашення заборгованості у травні 2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Вказаний позивачем розрахунок включає в собі суму коштів, отриманих від продажу предмета застави автомобіля «CHEVROLE TACUMA», 2005 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , які були зараховані 21 травня 2012 року.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки відповідач ОСОБА_1 , не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 354,71 дол. США законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Позивач просить суд стягнути із відповідача ОСОБА_1 заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 12773,47 дол. США.

Як вбачається із акту приймання автомобіля позичальника від 23.04.2009 року, ОСОБА_1 добровільно на виконання умов кредитного договору передала кредитному інспектору Ковельського відділення «ПриватБанк» ОСОБА_3 в технічно справному стані автомобіль марки «CHEVROLE TACUMA», 2005 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , а реалізація автомобіля була здійснена в травні 2012 року, через три роки після передачі автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк», та сума, яка надійшла на погашення заборгованості за кредитним договором згідно з наданою банком роздруківкою становить 49000 грн.

Виходячи із вищевикладеного, суд доходить до висновку щодо тривалої нереалізації автомобіля та створення штучних умов для продовження нараховування суми відсотків та штрафних санкцій на непогашену суму заборгованості за кредитним договором, таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 12773,47 дол. США.

Вирішуючи питання про стягнення нарахованої комісіїза користування кредитом в розмірі 1034,55 дол. США, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

З цих підстав суд доходить висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1034,55 дол. США.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення пені в розмірі 10558,08 дол. США , то суд виходить з наступного

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п. 4.1 Кредитного договору №VOR0AG09680843 від 09 жовтня 2006 року, у випадку порушення Позичальником будь якого із зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Оплата пені здійснюється в гривню. В разі, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату оплати.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо нарахування та стягнення пені у національній валюті України, якщо основне зобов`язання виражене в іноземній валюті висловлений у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Однак, беручи до уваги тривалу нереалізацію автомобіля та створення штучних умов для продовження нараховування штрафних санкцій на непогашену суму заборгованості за кредитним договором, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по пені в розмірі 10558,08 дол. США.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає за порушення зобов`язання боржником.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, відповідно до частин 1 та 2 статті 554 цього ж Кодексу, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, статтею 554 ЦК України (в редакції чинній на час укладання договору поруки та звернення до суду з позовом) передбачено солідарну відповідальність боржника і поручителя за договором поруки, тоді як, якщо ж зобов`язання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. У такому випадку кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

В судовому засіданні встановлено, що на момент укладання договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року між ПАТ Акцент-Банк» та ПАТ КБ « ПриватБанк» ОСОБА_1 вже був переданий автомобіль Банку, оскільки було допущено прострочення погашення заборгованості за кредитом, однак доказів щодо фіктивності зазначеного правочину суду не надано, суд також не вбачає законних підстав для застосування наслідків ч.4 ст.267 ЦК України або ч.4 ст.559 ЦК України.

Враховуючи, що згідно до Договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року ПАТ Акцент-Банк поручився перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору №VOR0AG09680843 від 09 жовтня 2006 року, які остання не виконала, солідарному стягненню з відповідачів ПАТ Акцент-Банк та ОСОБА_1 підлягає заборгованість відповідно до договору поруки у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №VOR0AG09680843 від 09 жовтня 2006 рокуза тілом кредиту в розмірі 14354 дол. США (Чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят чотири ) долар США 71 цент. та солідарного стягнення з ПАТ « Акцент-Банк» та ОСОБА_1 заборгованості за договором поруки в розмірі 10000,00 грн.

Підстав для звільнення від сплати зазначеної суми судом не встановлено.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» та з врахуванням ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 1146 грн. 94 коп.

Керуючись ст. ст. 267,526, 533, 549, 551,553,554,559,611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк (49074 м. Дніпро, вул. Батумська, буд.11, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість за кредитним договором №VOR0AG09680843 від 09 жовтня 2006 року, яка на 30 листопада 2012 року становить 14354,71 дол. США, що в еквівалентні за курсом НБУ від 30.11.2012 року становить 114694,13 грн. (сто чотирнадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири гривні 13 коп.), яка складається із заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) та Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк (49074 м. Дніпро, вул. Батумська, буд.11, )на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість в розмірі 10000 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) судові витрати в розмірі 1146,94 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 25 червня 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар