Справа №442/806/20
Провадження №2/442/517/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дрогобичі цивільну справу № 442/806/2020за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ВАТ «УніверсалБанк» про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя (майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю), -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з червня 1989 по грудень 2019.Провести поділ майна набутого під час спільного проживання однією сім`єю, шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, права власності на Ѕ частку:будинку загальною площею 311,1 кв. м., по АДРЕСА_1 ;будинку загальною площею 222,6 кв. м., по АДРЕСА_2 ;земельної ділянки площею 0,2234 га, кадастровий номер :01:001:0028 в селі Раневичі, Дрогобицького району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1989 по грудень 2019 позивачка та відповідач проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, побут, виховували спільного сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За тридцять років спільного проживання сторін, ОСОБА_3 за спільно нажиті кошти побудував два будинки по АДРЕСА_2 площею 311,1 кв. м., та по АДРЕСА_1 загальною площею 222,6 кв. м., в селі АДРЕСА_2 . Всі перелічені об`єкти нерухомості були оформлені на відповідача. Вищезазначені будинки були побудовані на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, площею 0,2234 га, кадастровий номер :01:001:0028 в селі Раневичі, Дрогобицького району Львівської області. Зазначена ділянка є приватизована на ім`я відповідача, однак служить територіальним базисом для розміщення та обслуговування нерухомих об`єктів спільної сумісної власності, а отже також підлягає поділу між сторонами спору, в силу приписів ст. 120 ЗК України. Позивачка вважає за необхідне захистити свої майнові права та провести поділ майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю. В той самий час відповідач відмовляється добровільно оформити належне позивачці право власності на її частку у спірному майні.

Представник відповідача ОСОБА_4 , в порядку дотримання вимог ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що ОСОБА_5 визнає позов в частині вимог щодо спільного проживання однією сім`єю, а в частині вимог щодо поділу майна позовні вимоги не визнає, просить відмовити за безпідставністю. Зокрема зазначає, що спірна нерухомість була придбана ОСОБА_2 за рахунок власних заощаджень, а земельну ділянку отримав в порядку безоплатної приватизації. Тому в цій частині вимоги є безпідставними.

Представник позивачки адвокат Блонський М.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Ухвалою судді від 19.02.2020 відкрито провадження по справі, яка підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження, залучено до участі в справі , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог ВАТ «УніверсалБанк».

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Так, у листі Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 р. зазначено, що до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а/с 11, 13).

Довідками житлово-експлуатаційного підприємства (ТОВ «Усть-Илимское жилищно - комунальное хазяйство-2008») № 4724 та 4725 від 05.12.2019 з місця проживання доводиться, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 та їхнім сином, ОСОБА_3 , були разом зареєстровані та проживали в період з 29.06.1989 по 12.10.2007 за адресою АДРЕСА_3 , а з 12.10.2007 і до грудня 2019 - за адресою АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ).

Таким чином, судом визнано доведеним та документально підтвердженим спільне проживання позивача та відповідача однією сім`єю в період з червня 1989 по грудень 2019, враховуючи також те, що ОСОБА_2 визнав факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 з 1989 по 2019, суд, у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, приймає визнання позову відповідачем в цій частині, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Однак факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін слід встановити з 01 січня 2004 року по грудень 2019 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя (набутого за час спільного проживання однією сім`ю) то слід зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 Сімейного Кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного Кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як встановлено судом, згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.08.2006 ОСОБА_2 набув право власності на будинок, площею 311,1 кв.м по АДРЕСА_6 , та згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.09.2005 ОСОБА_2 набув право власності на будинок, площею 222,6 кв.м по АДРЕСА_2 (а.с.8,9).

Також, відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ№086045 від 31.07.2003 ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 0,2234га в с.Раневичі Дрогобицького району Львівської області на підставі рішення Раневицької сільської ради від 22.04.2003 №62 (а.с.10).

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст..17 ЗК і ст..14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду у справі № 546/912/16.

В підтвердження вимог в частині поділу майна подружжя, позивачка додала копії свідоцтв про право власності на спірне майно на ім`я відповідача, також обґрунтовує спільним тридцятирічним проживанням. Проте не додала жодних доказів, з яких можливо було б встановити факт придбання нею такого майна або внесення нею коштів на його придбання

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частини житлових будинків і земельної ділянки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Таким чином, з огляду на досліджені докази по справі, як кожного окремо так і їх в сукупності, враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги те, що дане спірне майно було придбано в період спільного проживання однією сім`єю, проте не доведено, що у придбанні майна брала фінансову участь, позивачка не проживала і по даний час не проживає у спірному будинковолодінні та користується ним як співвласник такого, а тому суд приходить до висновку про те, що воно не є спільною сумісною власністю сторін і не підлягає поділу.

Керуючись ст.ст. 3, 7, 60, 70, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 263-265, 315, п. 3 р. ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з червня 1989 року по грудень 2019 року.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2020.

Суддя Нагірна О.Б.