Ухвала

10 липня 2020 року

м. Київ

справа № 490/503/20

провадження № 61-9687ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1

про визнання недійсним договору довічного утримання від 01 травня

2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т. Є., зареєстрованого в реєстрі за № 64.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 було подано заяву

про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру

АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо цього майна.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначив, що у випадку відчуження відповідачем спірного майна виконання судового рішення буде неможливим і порушені права та інтереси позивача не зможуть бути ефективно захищені

та поновлені, а виходячи з предмету позову, співмірним заходом забезпечення позову є накладення арешту на нерухоме майно та заборона вчиняти будь-які нотаріальні дії стосовно нерухомого майна.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року, залишеною без змін постановою постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 червня 2020 року, заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру

АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

30 червня 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 червня 2020 року і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставою для скасування оскаржених судових рішень заявник зазначає те, що судами порушено норми процесуального права. Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження існування намірів відповідача продати спірну квартиру, а також не було доведено дійсної загрози утруднення виконання чи неможливості виконання у майбутньому судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

У відповідності до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається

як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких

він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України передбачено, що позов, зокрема, забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом

про визнання недійсним договору довічного утримання від 01 травня

2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до відповідача, а також подав заяву про накладення арешту на спірну квартиру й застосування заборони її відчуження з метою недопущення відчуження цієї квартири до вирішення спору в суді, недопущення утруднення виконання судового рішення у справі.

Враховуючи характер спору і зміст позовних вимог, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

Застосований судами захід забезпечення позову є достатнім, необхідним і співмірним заходом забезпечення позову, виходячи із характеру та розміру заявлених позивачем вимог.

Вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову спрямовані на попередження недобросовісної поведінки відповідача під час розгляду судового спору, недопущення з його боку дій, які можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення. При цьому вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не позбавляють відповідача права користуватись належним йому нерухомим майном.

Частиною першої статті 159 ЦПК України передбачено, що особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуальногоправа при вирішенні питання щодо забезпечення позову, не спростовують висновків судів. Правильність застосування судами попередніх інстанцій статей 149, 150 ЦПК України не викликає розумних сумнівів.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного

утримання - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович