Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 752/19459/14-ц

провадження № 61-14095св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державного агентства земельних ресурсів України;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство»,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положеннях ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-Х/ІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державного агентства земельних ресурсів України звернувся до суду з позовом про визнання недійсними державних актів, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 353/3187 «Про передачу земельної ділянки обслуговуючому кооперативу «Освітянин» для житлової забудови на АДРЕСА_1 » земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 94,42 га віднесено до земель запасу житлової та громадської забудови з виключенням їх з категорії земель сільськогосподарського призначення.

Позивач зазначав, що за рахунок цих земель обслуговуючому кооперативу житлового комплексу «Освітянин» (далі - ОКЖК «Освітянин») передано у власність земельну ділянку площею 14,10 га, загалом кооперативу передано у власність земельні ділянки площею 16,0345 га та 92,4814 га.

Після отримання кооперативом державних актів на право власності зазначені земельні ділянки були внесені до статутного капіталу господарського товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» (далі - ТОВ «Будівельне товариство»), та 20 березня 2009 року за договором дарування товариство відчужило земельні ділянки площею 3,0 га - ОСОБА_1 , площею 1,00 га - ОСОБА_6 , площею 1,0 га - ОСОБА_4 , площею 1,0 га - ОСОБА_4 . Зазначені особи отримали оспорювані у цій справі державні акти на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 квітня 2011 року у справі № 55/70 визнано недійсним з моменту прийняття рішення Київської міської ради № 353/3187 про передачу земельної ділянки у власність ОКЖК «Освітянин».

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 набули у власність земельні ділянки охоронюваного ландшафтного Музею народної архітектури і побуту України за безвідплатним договором від особи, яка не мала права їх відчужувати, позивач просив суд визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради: серії ЯЕ № 986768, виданий на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований 09 червня 2009 року за № 07-7-04486; серії НОМЕР_1 , виданий на ОСОБА_6 , зареєстрований 27 квітня 2009 року за № 07-7-04456; серії НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрований 27 квітня 2009 року за № 07-7-04458; серії НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрований 27 квітня 2009 року за № 07-7-04457; визнати за державою в особі Київської міської ради право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 8 000 000 000:79:562:0016 - 8 000 000 000:79:562:0019, загальною площею 6,00 га, розташовані на АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави земельну ділянку площею 3,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0019; зобов`язати ОСОБА_6 повернути у власність держави земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0016; зобов`язати ОСОБА_4 повернути у власність держави земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0017; зобов`язати ОСОБА_4 повернути у власність держави земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0018.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Київської міської ради № 353/3187 про передачу земельної ділянки у власність ОКЖК «Освітянин» земельної ділянки визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 21 квітня 2011 року у справі 55/70, однак постановою Вищого господарського суду України від 05 жовтня 2011 року зазначене рішення скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 березня 2013 року позов залишено без розгляду.

Короткий зміст заяви про перегляд за нововиявленими обставинами

У листопаді 2014 року заступник Генерального прокурора України звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року.

Заява мотивована тим, що спірні земельні ділянки вибули з власності територіальної громади м. Києва на підставі рішення Київської міської ради № 353/3187 про передачу земельної ділянки у власність ОКЖК «Освітянин». Нововиявленими обставинами є те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22 травня 2014 року у справі № 910/24772/13 визнано недійсним рішення Київської міської ради № 353/3187 та рішенням Господарського суду міста Києва від 29 липня 2014 року у справі № 910/4626/14 визнано недійсним державний акт на право власності ОКЖК «Освітянин» на земельну ділянку площею 92,4814 га.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник не є нововиявленими, тобто не є істотними для справи обставинами, що не були та не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 травня 2015 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасовано та справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд не навів наявність або відсутність фактів, якими заявник обґрунтовував свої вимоги, а підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами були істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року скасовано. Позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0019; витребувано у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0016; витребувано у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0017; витребувано у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,0 га за кадастровим номером 8 000 000 000:79:562:0018.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішеннями Господарського суду м. Києва від 22 травня 2014 року у справі № 910/24772/13 та від 29 липня 2014 року у справі № 910/4626/14 встановлено незаконність відчуження ТОВ «Будівельне товариство» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 спірних земельних ділянок, вирішено вимоги про визнання недійсними державних актів на право власності на ці земельні ділянки.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо витребування у відповідачів земельних ділянок є правильними. Також суд визнав, що таке втручання у право власності ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою відповідає статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року в частині позову до ОСОБА_1 , заяву заступника Генерального прокурора України залишити без задоволення.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та судом касаційної інстанції не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито провадження, витребувано справу з Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.

У березні 2018 року справу передано до Верхового Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року задоволено заяву судді- доповідача Коротуна В. М. про самовідвід, справу передано на повторний автоматизований розподіл.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано судді-доповідачу Мартєву С. Ю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник у заяві, не є нововиявленими, суд апеляційної інстанції ототожнив нововиявлені обставини з новими обставинами, вдався до оцінки обставин справи критеріям правомірності втручання держави в право особи на мирне володіння майном, що є новими обставинами, які не досліджувалися судом першої інстанції; заступник Генерального прокурора України подав заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 362 ЦПК України; рішення Господарського суду міста Києва від 29 липня 2014 року у справі № 910/24772/13 скасовано постановою Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (у справі № 3-374гс15), а обставини, на які посилається заявник відсутні; позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку порушує принцип правової визначеності та встановлені частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантії непорушності права власності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Заяви та клопотання

У травні 2018 року до суду надійшло клопотання заступника Генерального прокурора України про розгляд справи судом касаційної інстанції у судовому засіданні за участю прокурора.

У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Верховний Суд є судом права, а не факту, який, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Кожен з учасників справи № 752/19459/14-ц має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які можуть бути висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на обставини справи, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до пункту 5 рішення Київської міської ради від 23 жовтня 2003 року № 117/990 «Про оформлення права користування земельними ділянками» сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю агрокомбінат «Хотівський» отримало у довгострокову оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки загальною площею 1108,66 га у Голосіївському районі м. Києва.

Рішенням Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3187 «Про передачу земельних ділянок ОКЖК «Освітянин» для житлової забудови на АДРЕСА_1 » частину зазначених земельних ділянок загальною площею 94,42 га віднесено до земель запасу, житлової та громадської забудови з виключенням їх з категорії земель сільськогосподарського призначення, та передано ОКЖК «Освітянин» разом із міськими землями, не наданими у власність чи користування, площею 14,10 га.

На передані у власність ОКЖК «Освітянин» земельні ділянки площею 16,0345 га, та 92,4814 га кооперативу видано державні акти серії ЯЖ № № 006290 та 006291, зареєстровані 08 січня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Після отримання державних актів на ці земельні ділянки ОКЖК «Освітянин» вніс їх до статутного фонду ТОВ «Будівельне товариство», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 03 березня 2008 року, згідно з яким внесок ОКЖК «Освітянин» складається із земельних ділянок площею 16,0345 га та 92,4814 га, розташованих на АДРЕСА_1 .

У подальшому земельну ділянку площею 6,0 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 92,4814 га, яка отримана ТОВ «Будівельне товариство» від ОКЖК «Освітянин» за договором дарування від 20 березня 2009 року № 651, відчужено за договорами дарування: ОСОБА_1 в розмірі 3,0 га; ОСОБА_6 - 1,0 га; ОСОБА_4 - 1,0 га та ОСОБА_4 - 1,0 га.

На підставі цих договорів дарування обдарованими отримано акти на право власності на земельну ділянку: ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 3,0 га (кадастровий номер 8 000 000 000:79:562:0019) державний акт серії ЯЕ № 986768, зареєстрований 09 червня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації за № 07-7-04486; ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер 8 000 000 000:79:562:0016) державний акт серії ЯЖ № 015503, зареєстрований 27 квітня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації за № 07-7-04456; ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер 8 000 000 000:79:562:0017) державний акт серії ЯЕ № 986766, зареєстрований 27 квітня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації за № 07-7-04458; ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер 8 000 000 000:79:562:0018) державний акт серії ЯЕ № 986767, зареєстрований 27 квітня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсівКиївської міської державної адміністрації за № 07-7-04457.

Спірні земельні ділянки розташовані в зоні охоронюваного ландшафту Музею народної архітектури та побуту України.

Рішенням Господарського суду міста Києва 22 травня 2014 у справі № 910/24772/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08 липня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 14 жовтня 2014 року позов задоволено повністю та визнано недійсним з моменту прийняття рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 353/3187 «Про передачу земельної ділянки ОКЖК «Освітянин» для житлової забудови на вул. Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва»; визнано недійсним виданий ОКЖК «Освітянин» державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 006290, зареєстрований 08 січня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-8-00178; визнано недійсним виданий ТОВ «Пейзажне» державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 011930, зареєстрований 08 вересня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-8-00398; визнано відсутнім у ОКЖК «Освітянин», ТОВ «Будівельне товариство», ТОВ «Пейзажне» права власності на земельну ділянку площею 16,0345 га, кадастровий номер: :79:107:0002, що розташована на АДРЕСА_1 , вартістю за нормативною грошовою оцінкою у розмірі 40 828 647,35 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною другою статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 9 ЗК України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Надання (передача) громадянам та юридичним особам земельних ділянок відбувається згідно з їх цільовим призначенням (статті 20 ЗК України).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю (частина друга статті 152 ЗК України).

Встановивши, що рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3187 «Про передачу земельних ділянок ОКЖК «Освітянин» для житлової забудови на вул . Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва» визнано незаконним та скасовано, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про витребування спірних земельних ділянок у відповідачів та повернення їх державі.

Доводи касаційної скарги про те, що обставини, зазначені заявником у заяві, не є нововиявленими не ґрунтуються на законі, оскільки обставини, зазначені заступником Генерального прокурора України у заяві про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року, є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини першої статті 361 ЦПК України 2004 року, чинного на час подання заяви про перегляд рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Доводи касаційної скарги про подальше скасування рішення Господарського суду міста Києва від 29 липня 2014 року, яке стало підставою для скасування рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами, на висновки суду не впливає, оскільки згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2017 року визнано недійсним з моменту прийняття пункти 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9 рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 353/3187 «Про передачу земельної ділянки обслуговуючому кооперативу житловому кооперативу «Освітянин» для житлової забудови на АДРЕСА_1 ». Зазначене рішення є чинним та не скасоване.

Доводи касаційної скарги про порушення права на мирне володіння своїм майном не можуть бути прийняти до уваги з огляду на наступне.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У цій справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Крім того, враховуючи те, що земельна ділянка була отримана в дарунок безкоштовно, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність надмірного тягаря у зв`язку із втручанням в право власності.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_1 - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель В. І. Крат С. Ю. Мартєв