Справа № 145/2251/18
Провадження №4-с/145/2/2020
У Х В А Л А

"14" липня 2020 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі головуючого Кіосак Н. О. ,

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представників заявника ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

в справі за скаргою ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на дії державного виконавця Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олійник Наталії Анатоліївни, -

встановив:

ПрАТ «Гніванський завод спец залізобетону» звернувся до суду із скаргою, в якій просить поновити строки на подання скарги на дію чи бездіяльність державного виконавця Олійник Н.А.;

скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №61534746 від 13.03.2020 року;

скасувати постанову про розмір мінімальних витрат ВП №61534746 від 13.03.2020 року;

стягнути з Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби на користь ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» 7 239,55 грн. (6 989,41 грн. виконавчий збір та 250,14 грн. розмір мінімальних витрат виконавчого провадження).

Скаргу обґрунтовує тим, що спірні виконавчі провадження були відкриті після добровільної сплати заборгованості.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, для стягнення виконавчого збору необхідною є умова фактичного виконання.

Просить поновити строк на подання скарги, посилаючись на положення Закону України від 30.03.2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

В судовому засіданні представники заявники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скаргу підтримали, просять її задовольнити з викладених у ній підстав. Вважають, що скарга підлягає розгляду місцевим судом в порядку судового контролю за виконанням рішень у цивільних справах, підстав для закриття провадження за нею не вбачається.

Заінтересована особа ОСОБА_3 при вирішенні скарги та її підвідомчості покладається на розсуд суду.

Державний виконавець Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олійник Н.А. в судове засідання не з`явилась, про розгляд скарги повідомлена в установленому законом порядку. Заяв про відкладення її розгляду до суду не надходило.

ЇЇ неявка не перешкоджає розгляду скарги ( ч.2 ст. 450 ЦПК України).

Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що провадження за вказаною скаргою слід закрити виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.11.2019 року в цивільній справі № 145/2251/18 (провадження №2/145/232/2019) задоволено частково позов ОСОБА_3 до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» про визнання дій ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо звільнення начальника юридичної служби на підставі наказу №239-ос від 13.11.2018 року неправомірним та незаконним та поновлення її на посаді, визнання дій всіх посадових осіб ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», які підписали наказ №239-ос від 13.11.2018 року неправомірними та незаконними, визнання неправомірним та незаконним наказу про звільнення №239-ос від 13.11.2018 року та скасування його та виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

27.02.2020 року Тиврівський районним судом видано виконавчий лист № 145/2251/18 про стягнення з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.11.2018 року по 20.05.2019 року включно в сумі 69894 гривні 10 копійок з утриманням при виплаті означеної суми, передбачених законом податків, обов`язкових платежів та зборів.

Постановою головного державного виконавця Олійник Н.А. від 13.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61534746 з виконання вказаного виконавчого листа № 145/2251/18.

Цього ж дня в рамках даного виконавчого провадження головний державний виконавець Олійник ОСОБА_4 .А. винесла постанови про стягнення з ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 250 грн. керуючись ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року та виконавчого збору в сумі 6989,41 грн., посилаючись на ст. ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних суддів поширюється на справи у публічно-правових спорах щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 19 КАС України, якою визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.

За нормами статті 2 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз наведених правових положень у сукупності з обставинами цієї справи дають підстави для висновку, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження, прийнятої під час дії Закону № 1404-VІІІ, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.

Аналогічну правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, провадження № 11-801апп18.

Слід також вказати, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.03. 2020 року у справі № 2540/3203/18, провадження № 11-445апп19, на яку в скарзі посилався заявник, в аналогічних правовідносинах - у справі про оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, що винесена державним виконавцем в порядку виконання рішення у цивільній справі, в порядку позовного провадження адміністративного судочинства залишено без змін рішення окружного адміністративного суду та скасовано рішення апеляційного адміністративного суду.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду вкотре підтвердила правову позицію щодо порядку розгляду питань про оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Слід також вказати, що згідно п.1 ч.3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є розгляд справи неповноважним складом суду.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 251 ЦПК України, -

ухвалив:

Провадження за скаргою ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» на дії державного виконавця Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Олійник Наталії Анатоліївни закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 15 - ти днів з дня виготовлення її в повному обсязі, тобто з 15.07.2020 року.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на ухвалу суду буде подано протягом 15- ти днів з дня вручення йому копії ухвали.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) строки на апеляційне оскарження ухвали продовжуються на період дії такого карантину.

Суддя Кіосак Н. О.