Справа № 285/412/20
провадження у справі №2/0285/352/20
16 червня 2020 року м. Новоград-Волинський
Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:
позивача: не прибув, представник не прибув,
відповідачі: не прибули,
розглянувши заочно в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності,-
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив виділити йому в натурі у власність 1/4 частку спільної квартири АДРЕСА_1 , а саме 1-ну кімнату 8.0 кв.м.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності від 7 травня 2013 року зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 Квартира має загальну площу - 59,3 кв.м., житлову площу - 37.0 кв.м., складається з трьох кімнат, коридору, кухні, ванної, вбиральної кімнати, балкону, лоджії, що підтверджується технічним паспортом. Він фактично користується однією кімнатою 8 кв.м. У ОСОБА_1 з відповідачами виникають спори з приводу користування і володіння квартирою. Домовленості про спосіб виділення ві натурі частки квартири між ним та відповідачами не досягнуто.
Ухвалою суду від 16.06.2020 року позивачу ОСОБА_1 відмолено у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог.
Представник позивача в судове засідання не прибула, подала заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її участі.
Відповідачі в судове засідання не прибули повторно, про час і місце судового розгляду були повідомлені вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомили, відзив проти позову та клопотань про розгляд справи за їх відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавали.
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у позові з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.4).
Відповідно до технічного паспорта на зазначене житло, квартира має загальну площу - 59,3 кв.м., житлову площу - 37.0 кв.м., складається з трьох кімнат, коридору, кухні, ванної, вбиральної кімнати, балкону, лоджії (а.с.7).
У вищезазначеній квартирі зареєстровані: позивач - ОСОБА_1 , його колишня дружина ОСОБА_2 , сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.10).
Частинами 1, 2 ст. 355 ЦК передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Як вбачається з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (стаття 367 ЦК України).
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України спільна часткова власність це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 358 ЦК Україн право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК України).
Згідно із ст. 356 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
Отже, виходячи з аналізу ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 позовні вимоги співвласника квартири про про виділення йому у власність в натурі частки цієї квартири підлягають задоволенню лише за доведеності позивачем та підтвердження належними доказами обставин технічної можливості виділення співвласникам цієї квартири ізольованих жилих приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Позивачу було роз`яснено право звернутись до суду з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, з метою встановлення технічної можливості виділення в натурі часток квартири її співвласникам та варіантів поділу цієї квартири між співвласниками, але позивач таким правом не скористався, клопотання про призначення судової експертизи не заявив.
Таким чином позивач, в силу вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, не довів та не підтвердив належними доказами технічну можливість виділення кожному із співвласників відокремленої частини житла з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 19 червня 2020 року.

Суддя Т.Б. Сташків