Постанова

Іменем України

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 712/5224/15-ц

провадження № 61-42196св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2018 року у складі судді Степченка М. Ю. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 рокуу складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1., ОСОБА_2. про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені, посилаючись на те, що 22 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1. було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 175 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 21 серпня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника 22 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2. було укладено договір поруки № 135596, за яким поручитель зобов'язався відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 30 січня 2008 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою викладено графік погашення кредиту в новій редакції. 30 січня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою досягнуто згоди: що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1; про зміну схеми погашення кредиту, а саме: позичальник зобов'язався повертати кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу складає 2 030 доларів США. День сплати ануїтетного платежу 25 число кожного календарного місяця строку кредитування, розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки відповідно до умов договору; про перенесення кінцевого терміну повернення кредиту, а саме позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі у термін не пізніше 21 серпня 2022 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору. Також 30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2. було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 135596, якою поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання, що забезпечується договором поруки. 16 березня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 3 до Кредитного договору, якою його сторони погодили перенести строки сплати позичальником відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих у січні 2009 року на лютий 2014 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1. своїх зобов'язань за Кредитним договором станом на 28 квітня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 138 078,71 доларів США та 76 048,42 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 127 102,70 доларів США, заборгованість за процентами - 10 976,01 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 39 152,64 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 36 895,78 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1., ОСОБА_2. на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 138 078,71 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості - 76 048,42 грн. Стягнуто з ОСОБА_1., ОСОБА_2. на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рівних частинах судовий збір в сумі 3 654 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1. - ОСОБА_3. та ОСОБА_2. задоволено частково. Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2018 року змінено, скасовано його в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1. та ОСОБА_2. на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за Кредитним договором в сумі 138 078,71 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості - 76 048,42 грн, а також в частині стягнення з ОСОБА_1. та ОСОБА_2. на користь ПАТ «УкрСиббанк» судового збору в рівних частинах в сумі 3 654 грн. В позовних вимогах ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2. про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 138 078,71 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості - 76 048,42 грн та судові витрати в розмірі 3 654 грн. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2. судові витрати в розмірі 5 481 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з боржника та поручителя відсутні, оскільки рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 27 лютого 2018 року про виправлення описки, у справі № 695/1750/15-ц було задоволено позов ОСОБА_2. до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою та визнано поруку за договором поруки № 135596, укладеним 22 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2., такою, що припинена. Вказане рішення набрало законної сили, тому встановлені в ньому обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, тобто мають преюдиційне значення. При цьому висновки місцевого суду щодо стягнення з ОСОБА_1. на користь банку заборгованості за Кредитним договором є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і залишити позов без розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_1. мотивована тим, що суди неповно з'ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і не звернули уваги на те, що позовну заяву подав представник Юхименко Ю. А., який не мав повноважень представляти інтереси ПАТ «УкрСиббанк», оскільки надана ним довіреність підписана не головою правління банку, а директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ПАТ «УкрСиббанк», який не мав повноважень на підписання та видачу довіреностей від імені банку. В апеляційному суді його представник заявляв клопотання про залишення позову без розгляду у зв'язку з тим, що повноваження Юхименка Ю. А. на підписання позовної заяви не були підтверджені допустимими доказами, однак суд відмовив у його задоволенні з посиланням лише на інформацію, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, і не дослідив статут ПАТ «УкрСиббанк». Крім того, на час подання позовної заяви він не мав заборгованості за Кредитним договором, що підтверджується довідками-розрахунками, які надав суду сам позивач. Також він не отримував вимогу ПАТ «УкрСиббанк» від 17 березня 2015 року про дострокове повернення кредиту, тому строк виконання основного зобов'язання не настав і права позивача не були порушені. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором від 30 січня 2009 року № 1 є безпідставним, оскільки такий кредитний договір між ним та банком не укладався. Він не підписував додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, тому його представник ОСОБА_3. звертався до судів першої та апеляційної інстанцій з клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи, однак таке клопотання місцевий суд не вирішив, а апеляційний суд - необґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано матеріали справи з Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.

12 вересня 2018 року справа № 712/5224/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 22 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1. було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 175 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 21 серпня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою належного виконання ОСОБА_1. взятих на себе зобов'язань 22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2. було укладено договір поруки № 135596, за умовами якого поручитель зобов'язався нести солідарну з позичальником відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов'язань, що виникли з Кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, але є самостійним суб'єктом у відносинах з кредитором.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов'язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов'язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов'язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

30 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. було укладено додаткову угоду № 1, згідно з пунктом 1 якої внесено зміни в додаток № 1 (графік погашення кредиту) до Кредитного договору.

30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, згідно з пунктом 1 якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1. За змістом пункту 2 зазначеної додаткової угоди сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме що позичальник з дати підписання цієї додаткової угоди зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячних ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу визначено в розмірі 2 030 доларів США, день сплати ануїтентного платежу - 25 число кожного календарного місяця. Розмір ануїтетного платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки. Нарахування процентів здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360». За змістом пункту 5 вказаної додаткової угоди сторони домовилися встановити новий строк повернення кредиту позичальником - не пізніше 21 серпня 2022 року.

Також 30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2. було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 135596, згідно з пунктом 1 якої поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання, що забезпечується договором поруки, а саме: розмір ануїтетного платежу - 2 030 доларів США; кінцевий термін виконання основного зобов'язання - 21 серпня 2022 року.

16 березня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 3 до Кредитного договору, якою його сторони погодили перенести строки сплати позичальником відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих у січні 2009 року на лютий 2014 року.

При цьому пунктом 2.1 укладеного між банком та ОСОБА_2. договору поруки передбачено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 27 лютого 2018 року про виправлення описки, у справі № 695/1750/15-ц було задоволено позов ОСОБА_2. до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою та визнано поруку за договором поруки № 135596, укладеним 22 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2., такою, що припинена.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом пункту 6.2 Кредитного договору його сторони погодили, що терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит, внаслідок зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим ПАТ «УкрСиббанк» направило позичальнику та поручителю вимоги від 17 березня 2015 року про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором.

Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» змінило строк виконання основного зобов'язання і згідно з пунктом 6.2 Кредитного договору термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали з 41 календарного дня з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку, тобто з 27 квітня 2015 року.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 28 квітня 2015 року заборгованість за Кредитним договором складала 138 078,71 доларів США та 76 048,42 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 127 102,70 доларів США, заборгованість за процентами - 10 976,01 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 39 152,64 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 36 895,78 грн.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Змінюючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов банку до позичальника доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1. заборгованості за Кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов'язань. При цьому апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що висновки про визнання поруки ОСОБА_2. припиненою, зроблені в рішенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2016 року у справі № 695/1750/15-ц року, яке набрало законної сили, є обов'язковими і додатковому доказуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1. про те, що позовну заяву подав представник Юхименко Ю. А., який не мав повноважень представляти інтереси ПАТ «УкрСиббанк», оскільки надана ним довіреність підписана не головою правління банку, а директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ПАТ «УкрСиббанк», який не мав повноважень на підписання та видачу довіреностей від імені банку, є безпідставними з огляду на таке.

За довіреністю № 33-21/34784 від 15 жовтня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» в особі директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ПАТ «УкрСиббанк» Гийома Марі Бруно Де Трогофа Дю Боагезеннека, який діє на підставі статуту, цією довіреністю уповноважило провідного юрисконсульта відділу аналізу та ініціювання примусового стягнення Управління організації виконавчих та позасудових процесів Департаменту зі стягнення боргів ПАТ «УкрСиббанк» Юхименка Ю. А. представляти інтереси банку, зокрема в усіх судах України з усіма правами, що надані законодавством України позивачу, цивільному позивачу, відповідачу та третій особі.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 42 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час подання позовної заяви (далі - ЦПК України 2004 року), повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені, зокрема довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи (за наявності).

За витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, долученим до позовної заяви, Де Трогоф Дю Боагезеннек Гийом Марі Бруно згідно із статутом банку є уповноваженою особою органу управління та підписантом ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року та пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Встановивши, що директор з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ПАТ «УкрСиббанк» Гийома Марі Бруно Де Трогофа Дю Боагезеннека уповноважений згідно із статутом видавати довіреності третім особам на представництво інтересів банку, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1., ОСОБА_2. про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

Посилання ОСОБА_1. на те, що позивач не має права вимоги до нього, оскільки на час подання позовної заяви строк виконання Кредитного договору не настав і він не отримував вимогу про дострокове повернення кредиту, є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку про те, що банк має право пред'явити вимогу боржнику як у позасудовому, так і в судовому порядку, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій в законі або договорі відсутня.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на день подання позову ПАТ «УкрСиббанк» (07 травня 2015 року), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже, підставою для пред'явлення кредитором вимоги до позичальника може бути будь-яка з чотирьох умов, що визначені у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на день подання позову ПАТ «УкрСиббанк» (07 травня 2015 року). Враховуючи викладене, істотне порушення умов кредитного договору є достатньою підставою для реалізації банком права вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на наявність чи відсутність інших умов, зазначених у згаданій статті Закону України «Про захист прав споживачів». Правилами частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є обов'язковою умовою, яка має передувати зверненню з відповідним позовом до суду.

Пред'явлення до суду позову з вимогами про дострокове погашення всієї заборгованості за своєю правовою природою є пред'явленням такої вимоги позичальнику, а тому кредитор, пред'являючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, не допускає порушень порядку пред'явлення такої вимоги боржнику. Обрання певного способу пред'явлення вимоги належить до прав кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зробила висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Зважаючи на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1. про те, що він не отримував вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про дострокове повернення кредиту, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1. про те, що на час подання позовної заяви він не мав заборгованості за Кредитним договором спростовуються наявними в матеріалах справи довідками-розрахунками заборгованості.

При цьому посилання заявника на те, що вищевказані довідки-розрахунки надані банком щодо іншого кредитного договору за № 1, є безпідставними, оскільки 30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. було укладено додаткову угоду № 2, згідно з пунктом 1 якої сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1. про те, що він не підписував додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, тому його представник ОСОБА_3. звертався до судів першої та апеляційної інстанцій з клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи, однак таке клопотання місцевий суд не вирішив, а апеляційний суд - необґрунтовано відмовив у його задоволенні, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За клопотанням представника ОСОБА_1. - ОСОБА_3., ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2017 року було зобов'язано ПАТ «УкрСиббанк» надати для огляду в судове засідання, призначене на 14 грудня 2017 року, оригінал Кредитного договору та додаткових угод №№ 1, 2, 3 до нього.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» не з'явився в судове засідання, призначене судом першої інстанції на 14 грудня 2017 року. При цьому згідно з журналом та технічним записом судового засідання місцевого суду, яке відбулося в цей день, представник ОСОБА_1. - ОСОБА_3. зазначив, що має намір заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи після надання позивачем оригіналів витребуваних документів.

Згідно з журналом та технічним записом судового засідання місцевого суду, яке відбулося 09 лютого 2018 року судом досліджувалися оригінали Кредитного договору та додаткових угод №№ 1, 2, 3 до нього.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Пунктом 1 частини першої статті 103 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (стаття 105 ЦПК України)

Після надання позивачем оригіналів витребуваних документів ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3. не заявляли клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, тому підстави для призначення такої експертизи місцевим судом були відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 травня 2018 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1. - ОСОБА_3. про призначення судової почеркознавчої експертизи в цій справі було відмовлено. При цьому апеляційний суд виходив з того, що у клопотанні заявник не навів переконливих доводів та доказів, які б свідчили про необхідність призначення такої експертизи.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Враховуючи викладене, оскільки питання про достатність доказів відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, то аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Наведена в касаційній скарзі ОСОБА_1. вимога про скасування рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 лютого 2018 року не підлягає задоволенню, оскільки це рішення повністю змінено постановою Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2018 року, то у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити її виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов