КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/11049/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Грегуль О.В.

23 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Київ від 11 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якому просить зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження 1/2 частиною кв. АДРЕСА_1 , передати йому дублікати ключів від замків вхідних дверей зазначеної квартири, вселити його в квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 і ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у здійсненні права користування та розпорядження 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_3 у квартиру

АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави: 256 грн. 13 коп. - судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави: 256 грн. 13 коп. - судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне, необ`єктивне з`ясування судом усіх обставин справи, що мають значення для вирішення спору.

Зазначає, що жодних перешкод ОСОБА_3 у користуванні частиною квартири з боку ОСОБА_1 не вчинялось та не вчиняється. Пояснює, що жодного разу позивач не звертався до ОСОБА_1 з вимогою про вселення. Вважає, що одна довідка Деснянського УП ГУНП у м. Києві не може слугувати безспірним доказом вчинення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачем квартирою.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2365/2020
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення скасувати рішення суду першої інстанції.

Вважає, дане рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на неповне з`ясування судом усіх обставини справи, що мають значення для вирішення спору.

Зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу частини квартири 12.04.2002, йому належить 1/2 частина спірної квартири, однак судом не було залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи, що у подальшому позбавило його можливості приймати участь у розгляді справи.

ОСОБА_3 відзиви на апеляційні скарги не подав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свою апеляційну скаргу та скаргу ОСОБА_2 в повному обсязі з підстав наведених в них та просила останні задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

ОСОБА_3 подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі, апеляційні скарги не визнав.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог та які б свідчили про дотримання ними зазначених норм права, відповідачі суду не надали і судом таких доказів не здобуто, тому позовні вимоги про усунення перешкод та вселення суд вважає обґрунтованими. Позивач суду не надав конкретних правових доказів, які надавали правові підстави для зобов`язання відповідачів за власний рахунок передати дублікати ключів від замків вхідних дверей спірної квартири, а тому в цій частині позову, позовні вимоги є недоведеними.

З таким висновком суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим свідоцтвом від 08.07.2018 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 7). Інша 1/2 частина зазначеної квартири належить на праві власності ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає в ній.

У даному житлі також зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_4

ОСОБА_3 зазначив, що після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , намагався вселитися в неї для проживання, однак відповідачі не пустили.

З проводу захисту свого права власності, позивач звертався до органів поліції, однак, позивач органами поліції вселений не був, що підтверджується довідкою за результатами перевірки Деснянського УПГУНП у місті Києві від 10.06.2019.

Позивач, зазначаючи, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні та розпоряджанні його приватною власністю та позбавляють вселитися до квартири, звернувся із відповідним позовом до суду.

За змістом ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що одним з найважливіших прав власника квартири є можливість використовувати останню для власного проживання або проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов`язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов`язаних із проживанням у ньому.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду із відповідним позовом зазначив, що є власником 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні та розпоряджанні його приватною власністю та позбавляють вселитися до квартири.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2002 б/н ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина кв. АДРЕСА_1 (а. с. 47).

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Враховуючи вищевикладене, належним співвідповідачем у даній справі є також ОСОБА_2 , якого не було залучено до участі у справі.

Суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, не визначився із колом сторін у справі, не залучив до участі у справі ОСОБА_2 , який є співвласником спірної квартири та ухвалив рішення з порушенням прав, свобод та інтересів останнього, як власника житла.

За наведеного, враховуючи відсутність правових підстав у суду апеляційної інстанції для залучення до участі у справі співвідповідача, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційні скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Київ від 11 листопада 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.06.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова