Єдиний унікальний номер справи 183/1491/19
Провадження № 2/183/2403/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Майної Г. Є.

з участю секретаря судового засідання - Данильченко Т. В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Новомосковської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову позивач посилається на те, що вона з відповідачем певний час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, у неї є старший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 11 квітня 2015 року вона з відповідачем припинили проживати однією сім`єю та домовились, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде проживати разом з нею. Пояснила, що вона разом із сином, спочатку проживали за адресою її реєстрації - у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , у якій були створені всі необхідні умови для виховання, проживання та утримання дитини.

У період з жовтня 2018 року до березня 2019 року дитина проживала разом із відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідач категорично відмовлявся повертати дитину їй і не надавав можливість вільно спілкуватись із сином, чим грубо порушив її права, як матері дитини. З 25 березня 2019 року малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з нею, тобто вона в змозі створити всі умови для проживання, виховання і розвитку малолітнього сина.

У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на положення ст. 161 СК України, просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за місцем її проживання.

Ухвалою суду від 27 березня 2019 року було відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення її позову (а.с. 57-58). Ухвалою суду від 28 березня 2019 року було відкрито провадження у справі з її розглядом в порядку загального позовного провадження (а.с. 62-63). 02 жовтня 2019 року позивач звернулась на адресу суду із уточненою позовною заявою (а.с. 109-111). Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року було залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, в частині пред`явлених вимог про відібрання дитини ОСОБА_3 та повернення його матері і прийнято до розгляду уточнену позовну заяву (а.с. 116, 123-124). Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року було відмовлено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у задоволенні їх окремих клопотань про об`єднання зустрічних позовів з первісним (а.с. 117, 125-127). Ухвалою суду від 24 січня 2020 року було передано цю цивільну справу на розгляд Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 158-159). 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась на адресу суду із апеляційною скаргою на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року (а.с. 164-166). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року було відкрито апеляційне провадження (а.с. 170). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року було призначено справу до апеляційного розгляду (а.с. 171). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2020 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року і направлено справу для продовження розгляду до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 176-178). 09 квітня 2020 року ця цивільна справа повернулась на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 180). Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року було постановлено про прийняття цієї цивільної справи до свого провадження і призначено підготовче засідання (а.с. 182). Ухвалою суду від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині визначення місця проживання дитини було залишено без розгляду (а.с. 217, 225-226) Ухвалою суду від 02 червня 2020 року було відмовлено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Новомосковської міської ради (а.с. 218, 228-229).

У підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 189).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у підготовче засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні, у разі визнання відповідачем позову та надання відповідного висновку органом опіки та піклування, не заперечувала (а.с. 245).

У підготовче засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, подав суду заяву, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення (а.с. 190).

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Новомосковської міської ради у підготовче засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та надавши суду висновок щодо визначення місця проживання дитини (а.с. 241, 242-243).

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з установлених судом наступних обставин.

Судом установлено, що позивач і відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, і ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 44).

Суду надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, у відповідності до якого в ході проведеної роботи з матір`ю дитини та наданими нею документами, не виявлено виняткових обставин, за яких малолітній син повинен бути розлучений зі своєю матір`ю, та враховуючи інтереси самої дитини, а також визнання батьком позовних вимог, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання останнього разом з матір`ю (а.с. 242-243).

Матеріали справи місять докази того, що малолітній ОСОБА_3 на момент розгляду справи в суді дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_3 , разом з матір`ю, у якій створені усі належні умови для проживання і виховання, мати дитини сумлінно ставиться до своїх обов`язків: піклуються про стан здоров`я дитини, її фізичний і духовний розвиток, вона працездатна, працює.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не установлено.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

У матеріалах справи знайшло своє підтвердження те, що батько малолітнього ОСОБА_3 обізнаний про фактичне місце проживання дитини за місцем фактичного проживання матері, судом не встановлено будь-яких маніпуляцій зі сторони матері, направлених на обмеження прав батька щодо безпосередньої участі у вихованні дитини, разом з тим, відповідач - батько дитини визнав позовні вимоги (а.с. 190).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Суду подано достатньо даних про те, ОСОБА_1 має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а визначення місця проживання дитини з нею не буде перешкодою для батька дитини у спілкуванні з сином.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері, що у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю.

Разом з тим, на підставі ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 грн. 20 коп. (а.с. 1), решта суми підлягає відшкодування з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), третя особа - Орган опіки та піклування Новомосковської міської ради (місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14) про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за місцем її проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 384 гривень 20 коп.

Управлінню державної казначейської служби України в м. Новомосковськ Дніпропетровської області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 грн. 20 коп., згідно квитанції № 0.0..1 від 06 березня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду складено і підписано 02 липня 2020 року.

Суддя Г.Є. Майна