Номер провадження 2/754/2171/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Публічного акціонерного товариства АКБ «Індустріалбанк», Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності та зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ПАТ АКБ «Індустріалбанк», Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності та зняття арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.12.2000 року позивачу та його дружині ОСОБА_3 належало по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача ОСОБА_3 померла. На момент смерті ОСОБА_1 проживав разом зі своєю дружиною, що підтверджується Виписками з реєстру населення від 27.04.2017 року, відтак фактично прийняв спадщину, що відкрилася після смерті дружини, до складу якої входила Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 . 10.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті його дружини. На підставі його заяви державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_3 . Проте при видачі свідоцтва з`ясувалося, що на об`єкт нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 , власником якої є позивач, в рамках виконавчого провадження № 7937534, відкритого Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ 17.11.2018 року, було накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 10525571). В відомостях про власника майна зазначений ОСОБА_2 , який ніколи не був власником даної квартири. Листом від 10.12.2018 року представник позивача звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ із заявою про зняття арешту з належного йому майна, проте листом № 40039-33-18 від 08.01.2019 року йому було відмовлено в знятті арешту та повідомлено, що на виконанні у Відділі перебував виконавчий лист №2-2089/07 від 11.06.2008 року, виданий Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Також в даному листі зазначено, що згідно відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.11.2010 року № 46001 за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності кв. АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що він та його дружина з 2000 року володіли квартирою, на яку було неправомірно накладено арешт. За весь цей час квартира не відчужувалася, що підтверджується Довідкою від 11.09.2018 року № КВ-2018 №31575, права користування у жодних третіх осіб на квартиру не виникали. Про існування ОСОБА_2 позивач не знав, з даною особою ніколи не був знайомий, дана особа ніколи в належній позивачу квартирі не проживала. Таким чином, враховуючи те, що позивач, який є єдиним власником спірної квартири, не є особою, права, якої обтяжуються, його право власності на нерухоме майно відповідно до положень ст. 321 ЦК України не може бути обмежено шляхом арешту та заборони на відчуження за боргами іншої особи. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Відділу примусового виконання ділень Департаменту ДВС МЮУ від 17.11.2010 року в рамках виконавчого провадження № 7937534.

11.11.2020 року від представника відповідача ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що ПАТ АКБ «Індустріалбанк» є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків АБ «ЕКСПРЕС-БАНК», який був стягувачем у виконавчому провадженні №7937534 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2089/07, виданому Солом`янським районним судом м. Києва 11.06.2008 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного банку «Експрес-Банк» заборгованості в сумі 10497806,47 грн. та в межах якого накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується наступним. Відповідно до Інформаційної довідки, наданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 04.11.2010 № 46001 (И-2010), на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.11.2010 року по виконавчому провадженню № 7937534 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , в межах суми звернення стягнення. При винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державний виконавець діяв у повній відповідності із Законом України «Про виконавче провадження», забезпечуючи здійснення всіх необхідних заходів щодо своєчасного і повного виконання рішення. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 08.07.2012 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві. 08.11.2012 року АБ «ЕКСПРЕС-БАНК», як кредитором, було подано до Шостої Київської державної нотаріальної контори претензію з грошовими вимогами до спадкоємців померлого боржника, відповідно до якої борг ОСОБА_2 перед АБ «ЕКСПРЕС- БАНК» складає 11754488,13 грн. Згідно з повідомленням Шостої Київської державної нотаріальної контори від 21.11.2012 року № 5-17/02-14 08.11.2012 року за претензією АБ «ЕКСПРЕС-БАНК» з грошовими вимогами до спадкоємців померлого боржника заведена спадкова справа № 762/12 до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Станом на сьогоднішній день у АКБ «Індустріалбанк», як правонаступника всього майна, всіх прав та обов`язків АБ «ЕКСПРЕС-БАНК», інформація про спадкоємців (правонаступників) ОСОБА_2 відсутня. Борг ОСОБА_2 в розмірі 11754488,13 грн. залишається непогашеним. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 08.10.2018 року № 140513119, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, на сьогоднішній день власником спірної квартири є ОСОБА_2 . Проте позивачем не ставиться питання про скасування державної реєстрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Тобто, право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є чинне і ніким не скасовано. Представник відповідача зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Позовна вимога про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем є передчасним. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2020 року залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_2 Київську міську раду.

07.04.2020 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що відповідач ПАТ АКБ "Індустрілбанк", як на підставу своїх заперечень, посилається на Інформаційну довідку, видану Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.11.2010 року № 46001 (И-2010), в якій зазначено, що є інформація про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 належної позивачу квартири, при цьому БТІ у своїй довідці зазначає, що дана інформація не є точною і потребує уточнення, згідно з заданими поштовими адресами об`єктів нерухомості. Окрім того, підстав виникнення такого права не зазначено, відтак дана довідка, без перевірки безпосередньо за адресою об`єкта нерухомості не може вважатися належним і допустимим доказом наявності у ОСОБА_2 права на квартиру. Державним виконавцем таких уточнень здійснено не було і в рамках виконавчого провадження належність квартири АДРЕСА_1 боржнику ( ОСОБА_2 ) не перевірялася. Даний факт підтверджується листом ДВС МЮУ №40039-33-18 від 08.01.2019 року, в якому зазначено, що підставою для накладення арешту стала саме Інформаційна довідка, видана Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.11.2010 року №46001 (И-2010). Проте позивачем було здійснено запит саме за адресою квартири, як зазначено в наданій відповідачем довідці, на що довідками КВ-2019 № 48647 від 12.12.2019 року та КВ-2018 №315 від 11.09.2018 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало вичерпне підтвердження права власності позивача на квартиру, підставою виникнення якого є Договір купівлі-продажу, посвідчений Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 01.12.2000 року № 1-1026 та зареєстрований в Бюро за реєстровим номером № 1874. Відтак, арешт на належне позивачу майно був накладений на підставі неперевірених, недостовірних відомостей, а отже підлягає скасуванню. Посилання Відповідача 2 про відсутність відомостей про реєстрацію права власності Позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як на доказ відсутності у Позивача права власності на належну йому квартиру, взагалі не заслуговують на увагу, так як право власності Позивача на квартиру виникло ще в 2000 році, тобто задовго до початку функціонування реєстру, а наразі позивач не має змоги внести відомості про право власності на майно через наявність оскаржуваного арешту. Відтак, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 є законними, обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.

11.11.2020 року від представника відповідача Київської міської ради до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Як зазначає позивач, 10.08.2018 року він звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті його дружини ОСОБА_3 . Проте, при видачі свідоцтва про право власності на спадщину з`ясувалося, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт в рамках виконавчого провадження. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, на сьогоднішній день власником спірної квартири є ОСОБА_2 . Проте, позивачем не ставиться питання про скасування державної реєстрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Тобто, право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є чинне і ніким не скасовано. Позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Позовна вимога про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем є передчасним. Враховуючи вищевикладене, Київська міська рада заперечує проти задоволення позовної вимоги про визнання права власності.

25.05.2020 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що Заперечення Відповідача-1 ґрунтуються на необгрунтованих твердженнях про те, що, нібито, наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про накладення арешту на належну позивачу квартиру, накладеного в рамках виконавчого провадження, Боржником за яким є ОСОБА_2 , дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири. Тобто фактично Відповідач-1 помилково прийшов до висновку, що внесення відомостей в реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є тотожним реєстрації права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. При тому, чинним законодавством не передбачено такої підстави набуття виникнення чи припинення прав на нерухоме майно, як внесення запису про наявність заборони відчуження нерухомого майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відтак, твердження Відповідача-1 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 є абсурдним та таким що не відповідає ані дійсності, ані вимогам чинного законодавства, ані фактичним обставинам справи. За змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. При цьому документом, на підставі якого встановлено наявність у ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 є лише Інформаційна довідка, видана Київським міським бюро технічної інвентаризації 04.11.2010 року № 46001 (И-2010), в якій зазначено, що є інформація про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 належної Позивачу квартири, при тому, саме БТІ у своїй довідці зазначає, що дана інформація не є точною і потребує уточнення, згідно з заданими поштовими адресами об`єктів нерухомості. Ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відтак, зазначена вище довідка та реєстрація арешту на квартиру АДРЕСА_1 в Реєстрі заборон не можуть бути належним та допустимим доказом виникнення у ОСОБА_2 права власності на квартиру. В свою чергу позивачем надано належні та допустимі докази виникнення у нього права власності на квартиру АДРЕСА_1 , котре підтверджується Договором купівлі-продажу від 01.12.2000 року, посвідченим 6-ю Київською державною нотаріальною конторою 01.12.2000 року № 1-1026, відповідно до якого позивачу належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Право власності на іншу половину квартири, котра за життя належала дружині позивача, що підтверджується виписками з реєстру населення держави Ізраїль, відповідно до яких позивач на момент смерті дружини проживав разом із нею, відтак прийняв спадщину, що відкрилася після її смерті, а також Витягом зі спадкового реєстру про відкриття спадкової справи, щодо майна померлої ОСОБА_3 , дружини Позивача. З наведеного вище вбачається, що викладені у відзиві Відповідача-1 підстави заперечень проти позову, а саме те, що власником квартири на квартиру АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а Позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, так як ним не висунуто вимог про скасування неіснуючого права власності ОСОБА_2 на квартиру є безпідставними та надуманими. А висновки Відповідача-1, викладені у відзиві, ґрунтуються виключно на неуважному дослідженні представником Відповідача-1 наявних в матеріалах справи доказів, а також на хибному розумінні положень чинного законодавства, котрі регулюють процедуру реєстрації та виникнення/припинення права власності на майно. На підставі вищевикладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача - Київської міської ради - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог та розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача - ПАТ АКБ «Індустріалбанк» - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог та розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник третьої особи - Сьомої Київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй в заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 01.11.1958 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серія НОМЕР_2 (а.с. 16).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 01.12.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31.12.2015 року (а.с. 18).

10.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності після померлої дружини (а.с. 58).

Згідно Інформаційної довідки КВ-2018 №31575 від 11.09.2018 року повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, Ѕ частина кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 01.12.2000 року, №1-1026 (а.с. 21).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на об`єкт нерухомого майна, яким є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , накладено арешт.

Згідно Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.2010 року №46001 повідомлено, що за результатами пошуку інформації за прізвищами фізичних осіб, без ідентифікування їх особистості, є інформація про реєстрацію на ім`я ОСОБА_2 , за яким на праві власності зареєстровано кв. АДРЕСА_1 . Таким чином, інформація Бюро щодо об`єктів нерухомості є не повною і потребує додаткового уточнення, згідно з наданими поштовими адресами об`єктів нерухомості (а.с. 78).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Черноволова В.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.11.2010 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є боржник ОСОБА_2 (а.с. 79).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від 08.07.2012 року (а.с. 18).

Як вбачається з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №40039-33-18 від 08.01.2019 року, на виконанні у Відділі перебував виконавчий лист №2-2089/07 від 11.06.2008 року, виданий Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Згідно відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.2010 року №46001 за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності кв. АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційної довідки КВ-2019 №48647 від 12.12.2019 року повідомлено, що відповідно до даних реєстрових книг АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (в рівних долях) на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Київською державною нотаріальною конторою 01.12.2000 року, №1-1026 (а.с. 124).

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об`єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження.

Відповідно до поданих документів позивач є чоловіком спадкодавця, тобто відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України належить до спадкоємців першої черги.

Разом з тим, позивачем та його представником суду не надано доказів щодо наявності у нього повноважень та підстав для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки суду не надано належних та достовірних доказів на підтвердження того, що станом на день смерті ОСОБА_3 їй належала Ѕ частини АДРЕСА_1 .

Щодо вимог позивача про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , то слід зазначити наступне.

Як вже зазналося вище, за даними інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.11.2010 року №46001 повідомлено, що за результатами пошуку інформації за прізвищами фізичних осіб, без ідентифікування їх особистості, є інформація про реєстрацію на ім`я ОСОБА_2 , за яким на праві власності зареєстровано кв. АДРЕСА_1 .

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Черноволова В.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.11.2010 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є боржник ОСОБА_2 .

Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 2, 3 своєї постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб.

При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов позивача задоволенню не підлягає, адже позивачем не надано документів в підтвердження того, що йому на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст. 16, 328, 391, 1216, 1218, 1220, 1222-1223, 1261, 1268 ЦК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 "Про судову практику у справах про спадкування", Законом України "Про виконавче провадження, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради, Публічного акціонерного товариства АКБ «Індустріалбанк», Відділу примусового виконаня рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності та зняття арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Київська міська рада, , адреса: м. Київ, вул. Хрещатик, 36.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», , адреса: м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/7.

Відповідач - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, , адреса: м. Київ, вул. Артема, 73.

Третя особа - Сьома Київська державна нотаріальна контора, адреса: м. Київ, вул. А. Ахматової, 7/15.

Повний текст рішення виготовлений 18 червня 2020 року.

Суддя О.В.Лісовська