Провадження № 22-ц/802/354/20 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

представника позивача ОСОБА_1 Л ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Волинської області Чернюк Олени Олексіївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про скасування рішення про державну реєстрацію та запису про державну реєстрацію, відновлення запису про державну реєстрацію та скасування обтяження щодо арешту нерухомого майна, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15.07.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 0201/0708/74-092 про надання кредитних коштів в сумі 94 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення 15 липня 2038 року. Того ж дня в якості забезпечення повернення кредитних коштів був укладений іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому майно: квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 та його неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.02.2011 року ВАТ «Сведбанк» було надіслано повідомлення за № 75 про зміну умов кредитного договору № 0201/0708/74-092. Згідно з указаним повідомленням у зв`язку з простроченням платежів за кредитним договором банк вимагав дострокового погашення всієї суми кредиту, встановивши нову дату дострокової сплати заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, таким чином змінивши умови кредитного договору.

15.05.2012 року рішенням Луцького міськрайонного суду у справі № 0308/5869/12 було вирішено стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 0201/0708/74-092 від 15.07.2008 р. в сумі 115456 доларів США 41 цент та 131056 грн 43 коп., що еквівалентно 1053287 грн 60 коп. Рішення суду у вказаній справі набрало законної сили 11.07.2012 року.

Позивач зазначає, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором, укладеним 15.07.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» за № 0201/0708/74-092. В той же день 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.12.2014 року в цивільній справі № 161/15860/14-ц за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0201/0708/74-092 від 15.07.2008 року в розмірі 45489 доларів США, що станом на 01 серпня 2014 року еквівалентно 544115,93 грн, проте дане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Волинської області від 23.06.2016 року та в позові ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

01.04.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. вчинено виконавчий напис про реалізацію предмета іпотеки квартири в АДРЕСА_2 , в рахунок погашення боргу в розмірі 1082214,87 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду у справі № 161/5/17 від 30.03.2017 року даний виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2017 року.

Позивач вказує, що після отримання витягу № 175236939 з реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що квартира 25.06.2019 р. вже зареєстрована за новим власником - ТзОВ «Кредитні Ініціативи».

На підставі наведеного позивач вважає, що дії державного реєстратора не відповідають вимогам чинного законодавства, існує невідповідність порядку набуття іпотекодержателем права власності на спірний об`єкт нерухомості- житлову квартиру , а тому просить суд позов задовольнити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2019 року позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47716763 від 10.07.2019 р. 16:32:48 ОСОБА_6 , Комунальне підприємство «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради, Волинська область, яким проведено державну реєстрацію права власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Скасовано реєстраційний запис державного реєстратора Чернюк Олени Олексіївни, Комунальне підприємство «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради, Волинська область, номер запису про право власності: 32336031 від 25.06.2019 13:31:43 на квартиру, об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Поновлено відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна, житлова квартира за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 . Стягнуто з державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-Реєстр» Куклинської сільської ради Волинської області Чернюк Олени Олександрівни понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи в розмірі 4178 грн 90 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи в розмірі 4178 грн 90 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не дослідження належним чином всіх обставин справи та просить його скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що обраний спосіб захисту є неналежним. Судом невірно застосовано положення ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.37 Закону України «Про іпотеку». Вказує на те, що в даному випадку судом безпідставно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення на квартиру позивача як предмета іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги і просить рішення суду залишити в силі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності було передбачено наявність звіту незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності про вартість об`єкта іпотеки та документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя. Отже, під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно позивача не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, що є порушенням статті 37 ЗУ «Про іпотеку» та порушує права власників нерухомого майна. Також суд виходив з того, що оскаржувані рішення державного реєстратора прийнято в період дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземній валюті», який забороняв примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, за споживчими кредитами в іноземній валюті, та поширюється, в тому числі, на позасудовий спосіб набуття права власності на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам закону судове рішення відповідає, а тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15.07.2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 0201/0708/74-092 про надання кредитних коштів в сумі 94 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення 15 липня 2038 року.

15.07.2008 року в якості забезпечення повернення кредитних коштів був укладений іпотечний договір. Згідно з п. 2 вказаного договору на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому майно: квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 та його неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом 12.3.1 договору іпотеки від 15 липня 2008 року встановлено, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

02.02.2011 року ВАТ «Сведбанк» було надіслано повідомлення за № 75 про зміну умов кредитного договору № 0201/0708/74-092.Згідно із вказаним повідомленням у зв`язку з простроченням платежів за кредитним договором банк вимагав дострокового погашення всієї суми кредиту, встановивши нову дату дострокової сплати заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, таким чином змінивши умови кредитного договору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15.05.2012 року у справі № 0308/5869/12 було вирішено стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 0201/0708/74-092 від 15.07.2008 р. в сумі 115456 доларів США 41 цент. та 131056 грн 43 коп., що еквівалентно 1053287 грн 60 коп. Рішення суду у вказаній справі набрало законної сили 11.07.2012 року.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступило правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, згідно з яким банк відступив своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором, укладеним 15.07.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» за № 0201/0708/74-092.

В той же день 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.12.2014 року в цивільній справі № 161/15860/14-ц за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_4 в користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0201/0708/74-092 від 15.07.2008 року в розмірі 45489 доларів США, що станом на 01 серпня 2014 року еквівалентно 544115,93 грн, проте, дане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Волинської області від 23.06.2016 року та в позові ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

01.04.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В. вчинено виконавчий напис про реалізацію предмета іпотеки квартири в АДРЕСА_2 , в рахунок погашення боргу в розмірі 1082214,87 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду у справі № 161/5/17 від 30.03.2017 року даний виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2017 року.

Після отримання витягу № 175236939 з реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 стало відомо, що квартира 25.06.2019 р. вже зареєстрована за новим власником - ТзОВ «Кредитні Ініціативи».

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Спір між сторонами в даній справі виник з приводу порушення права власності позивача на квартиру внаслідок дій ТОВ «Кредитні ініціативи» і державного реєстратора щодо реєстрації такого права за цим товариством.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неналежності обрання саме такого способу захисту колегія суддів не приймає.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договору іпотеки - 15.07.2008) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також важається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного

зобов`язання є недійсними.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.

Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справ, державним реєстратором Чернюк О. О. під час прийняття оскаржуваних рішень не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки державним реєстратором проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» за відсутності необхідних для оскаржуваної реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, а саме не додано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-го строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, письмової вимоги іпотекодержателя.

Також під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно позивачів за товариством не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, що є порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку» та порушує права власників нерухомого майна.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127 щодо належного повідомлення боржника та іпотекодавця про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, зробив правильний висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи» проведена всупереч норм чинного законодавства.

Разом з тим, посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що суд помилково послався та застосував у даній справі Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року (далі Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.1).

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, зокрема з будинкової книги та довідки за № 131 від 16.08.2019 р., за вищевказаною адресою об`єкта нерухомого майна зареєстровані три особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і вона використовується як місце постійного проживання позивача та членів його сім`ї. Загальна площа даної житлової квартири не перевищує 140 кв.м., а її житлова площа становить 39.9 кв.м, що підтверджується витягом за № 175236939 та копією технічного паспорту, а іншого нерухомого житлового майна за позивачем не зареєстровано.

У даній справі майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавців без їх згоди як власників. Крім того, площа квартири не перевищує 140 кв. метрів.

Отже, на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв. метрів, використовується як місце постійного проживання позивачами та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Велика Палата Верхового Суду у даній постанові вказала про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII.

Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах № 127/16726/17-ц (провадження № 61-39438св18) та № 607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18), від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що на час дії Закону № 1304-VII не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без згоди іпотекодавця на його відчуження.

Суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII.

Апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді