Провадження № 2/331/600/2020
02 липня 2020 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Антоненко М.В.
за участю секретаря Андрієнко С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-і особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Запорізька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
03.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-і особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Запорізька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_1 , разом зі своєю сім`єю у складі трьох осіб, згідно ордеру № 677 від 23.10.2012 року отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю територіальної громади м. Запоріжжя.
На теперішній час у вказаній квартирі позивач ОСОБА_1 мешкає один.
Відповідач ОСОБА_2 на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, в зазначеній квартирі на протязі вже більш ніж 10 років не проживає та не з`являється, участі в утриманні квартири не приймає.
На цей час точна адреса місця проживання відповідача ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 невідома, оскільки останній уникає спілкування з ним.
15.10.2019 р. позивачем ОСОБА_1 направлено звернення керівнику комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради, в управлінні якого перебуває будинок АДРЕСА_2 Українська, з проханням встановити факт відсутності відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 цього будинку та скласти акт про не проживання.
25.10.2019 р. представниками Комунального підприємства «Наше місто» у присутності сусідів було здійснено обстеження житлового приміщення на предмет фактичного проживання (не проживання) відповідача ОСОБА_2 .. В результаті, складено акт №б/н від 25.10.2019р., яким встановлено не проживання відповідача за місцем реєстрації вже більше 10 років, тобто щонайменше з 2009 року. Акт складено в присутності мешканців будинку (сусідів), які підтвердили вказаний факт не проживання, що підтверджується власноручними підписами цих осіб.
Відповідно до ст. 71 Житлового Кодексу України (далі - ЖК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом.
В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою АДРЕСА_4 , втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад б місяців.
Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, чим об`єктивно порушуються права позивача ОСОБА_1 , крім того він позбавлений можливості оформлення державної субсидії. Таким чином позивач ОСОБА_1 змушений звернутися за захистом до суду.
На підставі вищевикладеного просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 09.04.2020 року на 11 год. 00 хв.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 02.07.2020 року на 09 год. 30 хв.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На задоволені позову наполягає. Не заперечує проти винесення заочного рішення.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник 3-ї особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив.
Представник 3-ї особи Запорізької міської ради надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Просить винести рішення на розсуд суду.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2)висновками експертів;
3)показаннями свідків.
Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено що, позивач ОСОБА_1 , разом зі своєю сім`єю у складі трьох осіб, згідно ордеру № 677 від 23.10.2012 року отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю територіальної громади м. Запоріжжя.
На теперішній час у вказаній квартирі позивач ОСОБА_1 мешкає один.
Відповідач ОСОБА_2 будучи зареєстрованим у зазначеній квартирі на протязі вже більш ніж 10 років не проживає та не з`являється, участі в утриманні квартири не приймає.
Позивачу ОСОБА_1 не відоме місце проживання ОСОБА_2 оскільки останній уникає з ним зустрічей.
15.10.2019 р. позивачем ОСОБА_1 керівнику комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради, в управлінні якого перебуває будинок АДРЕСА_2 , направлено звернення з проханням встановити факт відсутності відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 та скласти акт про не проживання.
25.10.2019 р. представниками Комунального підприємства «Наше місто» у присутності сусідів було здійснено обстеження житлового приміщення на предмет фактичного проживання (не проживання) відповідача ОСОБА_2 ..
25.10.2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено акт, відповідно до якого зазначено, що відповідач ОСОБА_2 будучи зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1 не мешкає в ній понад 10 років. Акт складено в присутності мешканців будинку (сусідів), які підтвердили вказаний факт не проживання, що підтверджується власноручними підписами цих осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_5 років без поважної причини, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-і особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Запорізька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки щодо подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Суддя: М.В. Антоненко