Постанова

Іменем України

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 1022/2966/2012

провадження № 61-41670св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Шамраївська сільська рада Сквирського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2012 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за ними в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно, вказане в позовній заяві.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів - ОСОБА_1 . За фактом його смерті виконавчим комітетом Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області в книзі реєстрації смертей 17 січня 2011 року зроблено актовий запис за № 3 і видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .

12 грудня 2001 року ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений в Шамраївській сільській раді Сквирського району Київської області, згідно з яким заповів все належне йому майно позивачам.

Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,0579 га., що розташована на території Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 107018, виданим Сквирським районним відділом земельних ресурсів від 24 липня 2007 року; земельної ділянки площею 4,261 га., що розташована на території Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 057607, виданим Сквирською райдержадміністрацією Київської області від 03 травня 2002 року; жилого будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами; майнового паю в розмірі 4 309,36 грн у пайовому фонді КСП «Роставиця», с. Шамраївка Сквирського району Київської області, право на який посвідчено Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії КИ-ХХ № 1909043 , виданий Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області від 17 липня 2003 року; майнового паю в розмірі 7643,16 грн у пайовому фонді КСП «Роставиця», с. Шамраївка Сквирського району Київської області, право на який посвідчений свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії КИ-ХХ № 1909042 , виданим Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області від 17 липня 2003 року.

Позивачі є спадкоємцями за заповітом після померлого батька ОСОБА_1 , прийняли спадщину після смерті батька в установлений законом строк. Інших спадкоємців немає.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька позивачі не можуть, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів (державні акти на право власності на землю).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 04 вересня 2012 року позов задоволено:

- встановлено факт, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном;

- визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 3,0579 га, що розташована на території Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 107018, виданим Сквирським районним відділом земельних ресурсів від 24 липня 2007 року, що належала її батьку - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, що належав її батьку - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 4,261 га., що розташована на території Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №057607, виданим Сквирською райдержадміністрацією Київської області 03 травня 2002 року, що належала його батьку - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом право власності на майновий пай в розмірі 4 309,36 грн у пайовому фонді КСП «Роставиця», с. Шамраївка Сквирського району Київської області, право на який посвідчено свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії КИ-ХХ №1909043 , виданим Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області 17 липня 2003 року, що належав його батьку - ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом право власності на майновий пай в розмірі 7 643,16 грн у пайовому фонді КСП «Роставиця», с. Шамраївка Сквирського району Київської області, право на який посвідчено свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії КИ-ХХ №1909042 , виданим Шамраївською сільською радою Сквирського району Київської області 17 липня 2003 року, що належав його матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відповідно до статті 534 Цивільного кодексу Української УРСР (далі - ЦК УРСР) та після смерті спадкодавця ОСОБА_1 згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позивач ОСОБА_2 відмовилася від частини спадщини за заповітом після смерті спадкодавця на користь рідного брата, позивача ОСОБА_1 і не заперечує, щоб він успадкував земельну ділянку, право на яку посвідчено державним актом серії ІІ-КВ № 057607, і майнові паї, право на які посвідчено свідоцтвами серій КИ-ХХ №1909042; КИ-ХХ № 1909043. У свою чергу, ОСОБА_1 відмовляється від своєї частини спадщини за заповітом у складі земельної ділянки, право на яку посвідчено державним актом серії ЯЕ № 107018, та жилого будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_2 .

Позивачі прийняли спадщину після смерті спадкодавців, проте оформити її у нотаріуса не можуть, оскільки оригінали правовстановлюючих документів у формі державних актів на землю відсутні та свідоцтво про право власності на майновий пай серії КИ-ХХ № 1909042 видане після смерті спадкодавця.

Відповідач Шамраївська сільська рада Сквирського району Київської області до попереднього судового засідання позов визнала, про що подала до суду відповідну письмову заяву.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 вересня 2012 року скасовано та прийнято постанову, якою в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідачами відповідно до позовної заяви позивачі вказали Шамраївську сільську раду Сквирського району Київської області та Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива», які не є належними відповідачами в цій справі.

У справі відсутня відмова нотаріуса в оформленні прав позивачів на спадщину за заповітом чи за законом і отриманні ними свідоцтва про право на спадщину на зазначене нерухоме майно.

За наявності умов, передбачених статтею 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме, відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вбачається із заповіту, ОСОБА_1 все своє майно, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів у рівних частках позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Проте позивачі, маючи на меті не ділити порівну земельні ділянки, майнові паї та жилий будинок, звернулися до суду з позовною заявою для визнання за ними права власності, а саме, за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,0579 га та жилий будинок і за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 4, 261 га та майнові паї.

З огляду на матеріали справи та наведені докази у справі відсутній спір.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як ухвалене за неповного з`ясування та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку через представника ОСОБА_4 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправомірно зі спливом 5 років 7 місяців та 13 днів поновив строк для подання апеляційної скарги.

ОСОБА_1 впродовж всього часу після прийняття судом першої інстанції рішення погоджувався з ним, вчиняв дії щодо переоформлення на себе спадкового майна. 13 грудня 2012 року продав пай, отриманий у спадщину, ТДВ «Шамраївський цукровий завод».

12 травня 2015 року ОСОБА_1 оформив право власності на земельну ділянку, яка присуджена йому рішенням суду першої інстанції.

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 знайомився з матеріалами справи.

Строк на апеляційне оскарження закінчився 15 вересня 2012 року, а якщо ОСОБА_1 не був присутній на оголошенні судового рішення, то 23 грудня 2012 року.

Отже, у ОСОБА_1 право на апеляційне оскарження припинилося, а строк на апеляційне оскарження не підлягав поновленню, оскільки з часу ухвалення судового рішення сплив значний час.

Суд мав обґрунтувати причини, з огляду на які він поновлював строк на апеляційне оскарження.

Апеляційний суд неправомірно послався на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13. Однак цей лист з`явився після постановлення судом першої інстанції оскарженого рішення. Цивільне законодавство поширює свою дію на правовідносини, які існують на час існування заборгованості.

Апеляційний суд не навів норм матеріального та процесуального права, які свідчать про неналежність відповідачів.

Апеляційний суд порушив статті 41, 58 Конституції України та статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Позиції інших учасників

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачі домовилися поділити спадщину порівну, проте з тексту судового рішення ОСОБА_1 довідався, що зміст поданої його сестрою позовної заяви відрізняється від цієї домовленості.

ОСОБА_1 не був присутній у судовому засіданні під час постановлення рішення судом першої інстанції, про відповідне судове засідання не повідомлявся. Оскаржуване судове рішення йому вручено 06 березня 2018 року. Отже, апеляційний суд правильно поновив строк на апеляційне оскарження.

З рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 не погоджувався. Він намагався без суду вирішити спір з сестрою щодо компенсації йому вартості майна, яке його сестра отримала за рішенням суду в більшому розмірі, ніж присуджено йому.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не навів обґрунтування висновку про неналежних відповідачів є безпідставними, оскільки апеляційний суд встановив, що спір виник між позивачами.

Рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачів - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим виконавчим комітетом Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 27 червня 2002 року, актовий запис № 24.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області 17 листопада 2011 року, актовий запис № 3.

12 грудня 2001 року ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений в Шамраївській сільській раді Сквирського району Київської області, згідно з яким заповів належне йому майно позивачам.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд незаконно поновив строк на касаційне оскарження, є необґрунтованими.

17 квітня 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 16 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області залишив апеляційну скаргу без руху та надав апелянту строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення рішення судом першої інстанції, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

22 травня 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 надіслав до Апеляційного суду Київської області заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. У цій заяві ОСОБА_1 вказував на те, що його представник 27 лютого 2018 року подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії судового рішення. Проте судове рішення було отримано лише 06 березня 2018 року, тому перебіг строку на апеляційне оскарження почався 07 березня 2018 року та закінчився 16 березня 2018 року. Проте суд першої інстанції у зазначені строки не надав представнику матеріали справи для ознайомлення, що перешкоджало підготовці апеляційної скарги. 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу до апеляційного суду. 12 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 подав повторну заяву до суду першої інстанції про ознайомлення за матеріалами справи. 17 квітня 2018 року ОСОБА_1 отримав з апеляційного суду ухвалу про повернення апеляційної скарги та в цей же день подав повторно апеляційну скаргу і заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою від 24 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області визнав причини пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження, зазначені в заяві, поважними, поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 вересня 2012 року та відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 вересня 2012 року.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції відповідає матеріалам справи.

Зокрема, ОСОБА_1 не отримував повідомлення про попереднє судове засідання, в якому судом першої інстанції постановлено рішення по справі.

Матеріали справи не містять даних вручення ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції до 06 березня 2018 року.

У матеріалах справи знаходиться заява ОСОБА_5 - представника ОСОБА_1 від 27 лютого 2018 року про отримання копії оскаржуваного рішення з відміткою про отримання копії рішення 06 березня 2018 року.

Ухвалою 13 квітня 2018 року Апеляційний суд Київської області повернуто апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 вересня 2012 року без розгляду, оскільки вона подана безпосередньо до Апеляційного суду Київської області, що обумовило повторне подання апеляційної скарги 17 квітня 2018 року.

18 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 ознайомлений з матеріалами справи на підставі заяви від 12 квітня 2018 року. На заяві представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 від 27 лютого 2018 року про ознайомлення з матеріалами справи відсутня відмітка про ознайомлення з ними.

Зазначені обставини підтверджують обґрунтованість поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до змісту позовної заяви позивачі прийняли спадщину, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про неналежність відповідача, оскільки спірні правовідносин щодо поділу спадкової маси виникли не з органом місцевого самоврядування, зазначеним у позовній заяві, а між спадкоємцями.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив про неможливість визнання права власності на спадщину в судовому порядку за відсутності відмови нотаріуса в видачі свідоцтва про право на спадщину, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України та частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у суді першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За статтею 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину матеріали справи не містять.

Відсутність доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину підтверджує законність оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Крім того, позивачі обрали такий спосіб захисту як поділ спадкової маси, що не відповідав підставам позову, а саме, відсутності можливості у позивачів оформити право на спадщину. Разом з тим, поділ спадкового майна можливий у судовому порядку лише за умови відсутності згоди спадкоємців. Проте в позовній заяві зазначено, що запропонований у позові порядок поділу спадщини відповідає наявній домовленості позивачів.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться за межами розгляду справи касаційним судом, який лише перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлені обставини справи, застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями141, 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов