Ухвала

13 липня 2020 року

м. Київ

справа № 278/329/19

провадження № 61-10104ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними, скасування рішень, правовстановлюючих документів, встановлення факту належності майна спадкоємцю, визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суд із позовом до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними, скасування рішень, правовстановлюючих документів, встановлення факту належності майна спадкоємцю, визнання права власності в порядку спадкування.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 склала заповіт, яким все своє майно у рівних частинах, заповіла, зокрема, йому та ОСОБА_3 . Спадкодавець за життя не оформила правовстановлюючі документи на належний їй житловий будинок, проте відповідач у незаконний спосіб зареєстрував право власності на це майно та земельну ділянку, чим порушив його права, як спадкоємця після смерті баби ОСОБА_4 .

Із урахуванням наведених обставин позивач просив суд встановити факт володіння, на праві власності ОСОБА_4 всім домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, площею 0,52 га за адресою: АДРЕСА_1 ;визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 15 квітня 2010 року № б/н у частині надання дозволу на будівництво жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 на власній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 17 вересня 2009 року № б/н в частині погодження ОСОБА_3 оформлення права власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати рішення 24 сесії 5 скликання Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 липня 2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на жилий будинок, видане ОСОБА_3 виконавчим комітетом Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, 30 квітня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 17 вересня 2009 року № б/н; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №550151, виданий ОСОБА_3 , зареєстрований за № НОМЕР_1 ; визнати у порядку спадкування, за ним право власності на 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивачем не доведено обставин прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 відповідно до положень законодавства, чинного на час виникнення правовідносин і врегульованого положеннями статті 549 Цивільного кодексу УРСР, а тому і порушення своїх прав оскаржуваними рішеннями органу місцевого самоврядування та правовстановлюючими документами, виданими відповідачу.

08 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 08 липня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, тому така скарга підлягає поверненню.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 про визнання незаконними, скасування рішень, правовстановлюючих документів, встановлення факту належності майна спадкоємцю, визнання права власності в порядку спадкування повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак