Провадження № 2/127/2564/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

24.06.2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на Ѕ частку у спільному майні, визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на 1/2 частку у спільному майні, визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні із стягненням грошової компенсації.

Позов мотивований тим, що згідно з договором дарування частини квартири серія та номер: 9587 від 01.11.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 , (Дарувальник), та позивачем ОСОБА_1 (Обдарований) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу, належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 55,8 кв.м, житловою 38,2 кв.м.

Від ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 дізнався, що інша 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 успадкована відповідачем ОСОБА_2 , яка у встановлений законом строк, подала до Першої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З часу набуття позивачем Ѕ частки вказаної квартири, ОСОБА_2 , ніколи в квартирі не з`являлась і в ній не проживала, квартирою не цікавилась, жодної участі у витратах на ремонт та утримання своєї частки у квартирі АДРЕСА_1 не приймала і не приймає.

Позивач вживав заходи для зв`язку з відповідачем, однак зв`язатися з ОСОБА_2 йому не вдалось.

У зв`язку з тим, що позивачу зв`язатися з відповідачем не представляється можливим, він, щоб підтримати належний стан квартири та попередити псування її конструктивних елементів, усі витрати на ремонт та утримання квартири здійснює виключно за власні кошти, і це в той час як відповідач, будучи співвласником майна, на підставі ст. 322 ЦК України, зобов`язана утримувати свою частку за власні кошти.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 не виконує зобов`язання щодо утримання належної їй 1/2 частки квартири.

Крім того, оскільки частки позивача та відповідача вказаної квартири в натурі не можуть бути виділені, позивач не може в повній мірі розпоряджатись своїм майном. Проживати і спільно володіти та користуватись цією квартирою не має можливості, адже площі жилих кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, позивач та відповідач належать до різних сімей, квартира знаходиться на другому поверсі багатоквартирного житлового будинку, а тому зробити окремі входи до квартири неможливо.

Таким чином, між позивачем та ОСОБА_2 фактично існує спір щодо володіння, користування і розпорядження спільною квартирою АДРЕСА_1 , який пов`язаний із тим, що спільно проживати у квартирі та належно розпорядитися нею на власний розсуд ні позивач, ні відповідач не мають можливості.

Ухвалою суду від 11.09.2019 р. зупинено провадження до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги.

Ухвалою суду від 12.03.2020 р. поновлено провадження в справі.

Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів.

Ухвалою суду від 12.03.2020 р. клопотання представника позивача задоволено. Витребувано з Першої вінницької державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Представник позивача подав клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача відмовився від частини позовних вимог, а саме від стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири. Решту позовних вимог підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та докази у справі.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

01.11.2013 року між ОСОБА_3 , (Дарувальник), та позивачем ОСОБА_1 , (Обдарований) укладено Договір дарування частини квартири серія та номер: 9587 від 01.11.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., згідно з яким Дарувальник передав безоплатно (подарував) у власність, а Обдарований прийняв в дарунок 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить - 55,8 кв.м, житлова 38,2 кв.м, що підтверджується п. 1 вказаного Договору дарування частини квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно з п. 2 Договору дарування вказана частина квартири належала ОСОБА_3 (Дарувальнику) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.07.2013 року, ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори, за реєстровим № 6-969.

Таким чином, позивачу належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.07.2013 року відповідачу ОСОБА_2 належить інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво від 29.07.2013 року видане державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори і зареєстровано в реєстрі за № 6-969.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі №175/4367/15-ц, в якій зазначено, якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

В постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 року по справі № 6-164цс12, зазначено: «Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру». Отже, Верховний Суд України вважає, що спадкоємець одночасно може набути статус власника нерухомого майна в частині володіння та користування, і не набути в частині розпорядження таким майном.

Таким чином, відповідачу ОСОБА_2 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає, жодних дій щодо її утримання не проводить.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 року № 6-1943цс16 зазначено, що аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Ні відповідач ОСОБА_2 ні члени її сім`ї після смерті спадкодавця не проживали в спірній квартирі, жодних дій щодо її утримання відповідач не проводила. ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Білорусь, там же і проживає.

Частки квартири не можуть бути виділенні в натурі. Проживати і спільно володіти та користуватись цією квартирою сторони не мають можливості, адже площі жилих кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, вони належать до різних сімей, квартира знаходиться на другому поверсі багатоквартирного житлового будинку, а тому зробити окремі входи до квартири неможливо.

Згідно із платіжним дорученням №32987940 від 05.06.2020 року та платіжним дорученням №33244791 від 09.06.2020 року позивач ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області грошову компенсацію вартості 1/2 частки майна (квартири АДРЕСА_2 ) ОСОБА_2 у цивільній справі №127/18575/19 у розмірі 307000,00 грн., що становить ринкову вартість 1/2 частки квартири відповідача, відповідно до звіту з оцінки (скорочений) від 25.04.2019 року. Тобто позивач виконав вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Таким чином, припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , не завдасть шкоди ні відповідачу, ні членам його сім`ї.

Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Положеннями ч. 1 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з ч. 2 ст. 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13, зазначено, що суди розглядають спори за позовами громадян України до осіб, які проживають за кордоном, за правилами альтернативної підсудності, а також виключної підсудності, передбаченою статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (ратифікована Україною 10.11.1994 року, набула чинності 14.04.1995 року, державою-учасницею, якої є також Республіка Білорусь) по позовах на право власності й інших речових прав на нерухоме майно виключно компетентні суди за місцем перебування майна.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять належні докази, які підтверджують позовні вимоги.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Позивач не наполягав на стягненні судових витрат у справі з відповідача.

Керуючись ст. ст. 322, 365, 1297 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Припинити право ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 , РНОКПП невідомий), на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 .

Грошові кошти, внесені ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області за платіжним дорученням №32987940 від 05.06.2020 р. в сумі 150000 грн. та за платіжним дорученням №33244791 від 09.06.2020 р. на суму 157000 грн. видати або перерахувати ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 , РНОКПП невідомий).

Позивач може оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне заочне рішення суду складено 30.06.2020 р.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя: