ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2020 року м. Кропивницький

справа № 390/756/19

провадження № 22-ц/4809/585/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Єгорової С.М.

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 16»,

розглянув у відкритому судовому засіданні правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 січня 2020 року, у складі судді Терещенка Д.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 16» (далі по тексту ТОВ «Агро-Парк 16») про визнання договору міни недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 24 липня 2015 року було укладено договір міни (обміну) між ним та відповідачем - ТОВ «Агро-Парк 16», в особі директора Гавриш Оксани Миколаївни, згідно якого відбувся обмін земельними ділянками. В результаті міни (обміну), сторони набули право власності на такі земельні ділянки: ОСОБА_1 - на земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ТОВ «Агро-Парк 16» - на земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вищевказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І. і зареєстровано в реєстрі за №132. У договорі зазначено місце його укладання - місто Кіровоград, але насправді вказаний договір було посвідчено в с АДРЕСА_1 Кіровоградського району Кіровоградської області в будинку по вулиці АДРЕСА_2 напроти будинку АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що був змушений підписати цей договір, оскільки його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.03.2011 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в Кіровоградській дитячій лікарні. 22.03.2011 йому було запропоновано відповідачем отримати гроші на лікування сина, але за умови того, що в подальшому буде підписаний договір міни земельних ділянок. Після того, як позивач отримав 25000 грн, відповідач змусив його написати розписку про отримання ним 10000 грн, як гарантію в майбутньому укласти договір міни.

Позивач стверджує, що представники відповідача пояснили йому, що у разі відмови в підписанні договору міни, з нього в судовому порядку буде стягнута сума - 100 000 грн, а тому в 2015 році він підписав вищевказаний договір.

Копію договору нотаріус йому не надав, він ніякого підпису щодо отримання договору міни не ставив. Тільки влітку 2018 року він отримав вищевказаний договір через адвокатський запит.

Звернутися до суду раніше не міг, оскільки мав дуже сильні душевні переживання у зв`язку з втратою сина. Тому, вважає, що строк на звернення до суду пропустив з поважних причин.

Також, позивач зазначає, що укладання цього договору міни для нього вкрай невигідне, оскільки він проживає в с. Іванівка Кіровоградського району Кіровоградської області разом зі своєю сім`єю, а земельна ділянка, на яку відбувся обмін, знаходиться в Світловодському районі, в якому в нього немає родичів чи будь-якого нерухомого майна, до того ж розмір земельної ділянки в результаті обміну значно зменшився. Позивач запевняє, що йому були потрібні гроші на лікування сина ОСОБА_3 , а відповідач скористався тяжкою для нього обставиною, а тому він уклав договір міни на вкрай невигідних умовах.

Позивач просив поновити строк на звернення до суду, який був пропущений з поважних причин та визнати недійсним договір міни (обміну) від 24.07.2015 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 16», в особі директора Гавриш Оксани Миколаївни та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз Вікторією Ігорівною, реєстр 132.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено, що оспорюваний правочин вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Також позивачем не доведено, що за відсутності тяжкої обставини, про яку він заявляє, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд звернув увагу, що доводи представника позивача ОСОБА_4 зазначені під час судових дебатів про те, що підстав для обміну земельними ділянками відповідно до ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» у сторін не було та свідчить про прихований продаж землі під час дії заборони на її продаж та те, що підставою визнання договору недійсним є невідповідність умов договору положенням п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України і ч.1 ст. 14 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)», оскільки обміняні земельні ділянки знаходяться не у межах одного масиву земель сільськогосподарського призначення та відсутні докази використання власником належної йому земельної ділянки самостійно, не були підставами позову, який поданий ОСОБА_1 , жодних заяв про зміну підстав позову позивачем та його представником не подавалось, як наслідок вказані підстави не були предметом судового розгляду, а тому їм не може бути надана оцінка судом при винесені рішення.

Оскільки суд відмовив позивачу у позові по суті, в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності за даних обставин не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 наводить доводи тотожні позовній заяві та зазначає, що при винесенні даного рішення судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вказує, що обмін земельними ділянками відбувся у співвідношенні 1:1220, тобто здійснено обмін земельної ділянки площею 0,005 га на земельну ділянку площею 6,0976 га, а відповідач не надавав доказів по розрахунку грошової компенсації за проведеним обміном, що доводить, що оспорюваний правочин вчинено, або: під впливом помилки (ст.229 ЦК України), під впливом обману (ст.230 ЦК України), під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК України), для приховання іншого правочину (удаваний правочин) (ст.233 ЦК України), тимчасової недієздатності, тощо, а з врахуванням того, що недійсність (нікчемність) безоплатного договору міни вже визначено пунктом 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України та ст.228 ЦК України, наведені підстави недійсності не потребують дослідженню.

Судом не взято до уваги, що він у нотаріуса не був та в силу тяжкого хвилювання не розумів суті правочину.

Посилаючись на норми чинного законодавства ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваний договір був укладений під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами а та б пункту 15 розділу X Перехідні положення ЗК України, а також на те, що договір міни, укладений між сторонами, порушує публічний порядок, оскільки правочином порушено правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, а відтак він являється нікчемним.

Позивач просив рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10.01.2020 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 зазначив, що ТОВ «Агро-Парк-16» ніколи, ні в якій формі не змушувало ОСОБА_1 протягом 2011 - 2015 років надавати гарантії укласти договір міни земельних ділянок в обмін на кошти, отримані останнім на лікування хворого сина. Позивач на власний розсуд і з власних мотивів та міркувань скористався правом обміняти належну йому земельну ділянку на іншу. Протилежного ним не доведено.

Вказуючи у позовній заяві та в апеляційній скарзі, що сторонами був укладений 24 липня 2015 договір міни, «я змушений був підписати цей договір», заявник, не оскаржуючи дії приватного нотаріуса щодо посвідчення підписів на такому договорі, зазначає при викладенні апеляції, що «судом не взято до уваги, що я, ОСОБА_1 , у нотаріуса не був, та в силу тяжкого хвилювання не розумів суті правочину».

Позивач свідомий щодо укладення саме ним договору міни, суті такого договору. Які саме тяжкі хвилювання він мав на увазі, укладаючи у 2015 році правочин, і які суд мав покласти в основу рішення у разі визнання такого правочину недійсним, ОСОБА_1 не конкретизував.

Представник відповідача звертає увагу на те, що позовна заява не містила такої підстави для визнання судом правочину недійсним, як та, що вказана позивачем в апеляційній скарзі: «Оскаржуваний договір був укладений під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами а і б цього пункту 15 розділу X Перехідні положення ЗК України, а також на те, що договір міни, укладений між сторонами, порушує публічний порядок, оскільки правочином порушено правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, а відтак являється нікчемним».

Щодо зазначеної позиції ОСОБА_1 стосовно нікчемності укладеного сторонами по даній справі правочину - договору міни земельними ділянками, то відповідач вважає її хибною. На сьогодні Єдиний державний реєстр судових рішень містить значну кількість рішень, зокрема Верховного суду, що стосуються оцінки правовідносин по договору міни земельних ділянок.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги і просив її відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

24 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-ПАРК 16», в особі директора Гавриш Оксани Миколаївни та ОСОБА_1 укладено договір міни (обміну). Згідно вказаного договору сторони міняють (обмінюють) (передають у власність один одному) належне їм на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ПАРК 16» - земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове значення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В результаті міни (обміну), який здійснено за цим договором, Сторони набули право власності на такі земельні ділянки: ОСОБА_1 - на земельну ділянку площею 0,005 га, що розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, цільове призначення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а Товариство з обмеженого відповідальністю «АГРО-ПАРК 16» - на земельну ділянку площею 6,0976 га, що розташована на території Іванівської сільської ради, Кіровоградського району Кіровоградської області, цільове значення якої: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Томаз В.І. 24.07.2015 та зареєстровано в реєстрі за №132 (а.с.6-8).

На підтвердження тяжкості захворювання сина ОСОБА_2 та необхідності коштів на його лікування, позивачем надано копію довідки, яка видана Кіровоградською дитячою обласною лікарнею №448 від 06.03.2015 (а.с.9).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача подав клопотання, в якому заперечив проти скарги, просив рішення суду залишити без змін та розглянути справу без участі відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено недійсність договору міни (обміну).

Такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на ст. 233 ЦК України зазначив, що договір міни належної йому земельної ділянки площею: 6,0976 га на земельну ділянку відповідача площею 0,005 га від 24 липня 2015 року був вчинений ним під впливом тяжкої обставини - хвороби сина, а тому він вимушений був здійснити цей обмін на вкрай невигідних для нього умовах.

В пунктах 7, 19, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких).

Посилання позивача на те, що він був змушений підписати договір міни на вкрай невигідних умовах, оскільки його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.03.2011 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував в дитячій лікарні, у зв`язку з чим 22.03.2011 він отримав від відповідача 25000 грн на лікування дитини під умовою, що в подальшому між сторонами буде укладено договір міни земельних ділянок й при цьому відповідач змусив його написати розписку про отримання ним 100 000 грн, які у випадку відмови укласти договір будуть з нього стягнутими, а тому в 2015 році він підписав оспорюваний договір, не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді у зв`язку з тим, що позивач на підтвердження цих доводів не надав суду належних та допустимих доказів.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Порядок обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення шляхом їх обміну визначено нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України, Земельного кодексу (далі ЗК) України та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон).

Згідно ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (ч. 2 ст. 131 ЗК України).

Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір відповідає приписам статей 203, 715 ЦК України та не є укладеним під впливом тяжкої для позивача обставини тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Твердження позивача про те, постановою Великої Палати ВС від 15 травня 2019 року не визначено дозвіл на обмін земельних ділянок без доплати в різниці їх вартості, що не врахував суд першої інстанції, є помилковим.

Зокрема, Велика Палата проаналізувавши ст. 715 ЦК України лише констатувала, що отримання доплати за договором міни не суперечить ч. 3 ст. 715 ЦК України, якою передбачено можливість встановлення доплати в договорі міни за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (п. 43-44 Постанови).

Таким чином, доплата за договором міни не є критерієм законності чи незаконності укладеного договору міни земельних ділянок, а Постанова від 15 травня 2019 року не містить жодного висновку про обов`язковість такої доплати.

Оскільки доводи апеляційної скарги, що оспорюваний договір вчинено, або: під впливом помилки (ст.229 ЦК України), під впливом обману (ст.230 ЦК України), під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК України), для приховання іншого правочину (удаваний правочин) (ст.233 ЦК України), тимчасової недієздатності, не були предметом дослідження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не входить в обговорення, щодо наявності визнання оспорюваного договору міни з зазначених підстав.

Позивач в апеляційній скарзі безпідставно посилався на ч. 2 ст. 37-1 ЗК України, якою передбачено, що обмін (міна) земельної ділянки державної або комунальної власності, розташованої у масиві земель сільськогосподарського призначення, на іншу земельну ділянку, розташовану у цьому ж масиві, здійснюється лише у разі, якщо обидві земельні ділянки мають однакову нормативну грошову оцінку або різниця між нормативними грошовими оцінками становить не більш як 10 відсотків.

Зокрема дана стаття регулює обмін земельними ділянками державної та комунальної власності та була введена в дію Законом № 2498-VIII від 10.07.2018, а тому не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке відповідно до положень ст. 375 ЦПК України зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 липня 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

С.М. Єгорова