Справа № 372/4232/19
Провадження № 2-623/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарі Тищенко І.Д.

представників Забродіна В.О., Кулініченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом в якому просить стягнути із ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 265000 грн. на користь позивача, вимоги мотивує тим, що восени 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про співпрацю, а саме останній повинен був юридично супроводжувати усі питання щодо оформлення належним чином документації щодо земельних ділянок та будинку, які належать ОСОБА_1 . Також повинен був представляти її інтереси у судах стосовно стягнення коштів за договором підряду. 13.11 2018 року позивач надала довіреність на ім`я ОСОБА_2 в якій надала йому повноваження щодо представлення її інтересів у судах, а також у відповідних органах, щодо введення в експлуатацію її будинку тощо. 05.09.2018 року, 14.12.2018 року ОСОБА_2 особисто надав розписки про отримання грошей у сумі 3200 Євро та 5000 Євро відповідно, а також 25.09.2018 року була надана розписка від довіреної особи ОСОБА_2 ОСОБА_4 , якою він зобов`язувався передати кошти у розмірі 4000 Євро. Відповідач умов договору не дотримався, не ввів в експлуатацію будинок, не оформив відповідні документи на земельну ділянку, відтак позивач була змушена розірвати договірні відносини.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26.12.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомила, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконанні, грошові кошти не повернені.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив та повідомив, що викладенні обставини є безпідставними та не обгрутнованими. Відповідач був представником позивача відповідно до довіреності посвідчено приватним нотаріусом, за що й отримав кошти.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що 13.11.2018 року ОСОБА_1 надала довіреність на ім`я ОСОБА_2 в якій надала йому повноваження щодо представлення її інтересів у судах, а також у відповідних органах, щодо введення в експлуатацію її будинку тощо.

30.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 надав нотаріальну заяву від імені позивача про об`єднання чотирьох земельних ділянок в одну (а.с.9).

Відповідно до розписок наявних в матеріалах справи відповідач ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 3200 Євро на оформлення документів (а.с.10).

Розпискою від 25.09.2018 року зазначено, що ОСОБА_4 взяв у позивачки грошові кошти у розмірі 4000 євро для передання ОСОБА_2 та оформлення документів на земельні ділянки.

Розпискою від 14.12.2018 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5000 євро для представництва її інтересів (а.с.11).

Встановивши обставини справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивачем була надана відповідачу довіреність на представлення іі інтересів, тим самим останній діяв як її представник.

Згідно статті 237 ЦК України встановлено, що «представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи, та з інших підстав, встанвоеоних актами цивільного законодавства».

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, що відповідає довіреності виданий позивачем відповідачу.

Останній на виконання довіреності подав в інтересах позивача заяву на об`єднання земельних ділянок, які на час розгляду справи були об`єднані, що свідчить про виконання відповідачем своїх обов`язків.

Дані обставини представником позивача спростовані не були.

Згідно статті 244 ЦК України встановлено, що «довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами», а відповідно до статті 245 ЦК України «форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин».

Довіреність була надана відповідачу нотаріально посвідченою, що свідчить про іі відповідність форми.

Позивач просить стягнути з відповідача 3200 Євро обґрунтовуючи розпискою від 05 вересня 2018 року (а.с.10), але при цьому на підтвердження своїх вимог оригінал розписки для огляду в судовому засіданні не представив.

Представником відповідача під час розгляду справи був наданий оригінал розписки від 05 вересня 2018 року, з відміткою позивача, що документи за ці гроші отримані, тим самим відповідач виконав взяті на себе зобов`язання за даною розпискою, а тому відсутні підстави для стягнення коштів в розмірі 3200 Євро.

Позивач просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 4000 Євро, які, відповідно до розписки від 25 вересня 2018 року взяв ОСОБА_4 ..

Обґрунтуванням даної вимоги є останнє речення в розписці передати грошові кошти відповідачу.

При цьому підтвердження передачі коштів відповідачу належними та допустимими доказами не доведено. З поданих до позовної заяви доказів та пояснень представника позивача в судовому засіданні не встановлено правовідносини між ОСОБА_4 та відповідачем, а також реальна передача коштів останньому, в зв`язку з чим суд також не вбачає підстав для стягнення коштів.

14 грудня 2018 року позивач надала відповідачу 4000 Євро для представництва іі інтересів в правоохоронних органах, тим самим здійснила авансовий платіж за виконання останнім взятих на себе обов`язків.

Зі змісту даної розписки не встановлюється повернення, звітування відповідача перед позивачем, що також свідчить про безпідставність стягнення даних коштів.

Позиція позивача, що відповідач не виконав своїх обов`язків по представленню її інтересів не підтверджується письмовими доказами та спростовуються поясненнями представника позивача, яка в судовому засіданні підтвердила, що дійсно відповідачем був поданий позов до Обухівського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_5 , який на час розгляду цієї справи ще не розглянутий.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко