ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» липня 2020 року

м. Харків

справа № 641/4112/18-ц

провадження № 22ц/818/2682/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 , Моторне (транспортне) страхове бюро України

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року в складі судді Колодяжної І.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2017 року о 12:50 його автомобіль марки TOYOTA RAV4, державний номер НОМЕР_1 , який було залишено на місці, призначеному для стоянки автомобілів за адресою: вулиця Валентинівська № 21, пошкоджено водієм автомобіля MERCEDES-BENZ, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , який перебував за кермом і здійснював маневр (рух заднім ходом), в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Вказав, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди він не перебував у своєму автомобілі.

Зазначив, що дорожньо-транспортна пригода патрульною поліцією не оформлювалась. Відповідачем надано йому поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3432456 задля подальшого звернення до страховика відповідача для відшкодування завданої шкоди. Йому сплачено Приватним акціонерним товариством «Європейський Страховий Союз» страхове відшкодування в розмірі 6 000,00 грн.

Однак, згідно звіту оцінки вартості матеріального збитку № 39/06-17 від 12 червня 2017 року та акту виконаних робіт № ТД-303044 від 04 липня 2017 року спричинена йому матеріальна шкода становила 55 791,33 грн. За складений суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 звіт він сплатив 1200,00 грн. За надання йому професійної правничої допомоги - 8000,00 грн. Також, через пошкодження його автомобіля йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 1000,00 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 55 791,33 грн, моральну шкоду - 1000,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 8000,00 грн, витрати на послуги суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - 1200,00 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України судові витрати по справі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн, а всього на суму 1768,40 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб; що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; що показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу, який складає 26 759,33 грн, а тому і підлягає стягненню з відповідача; що економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

16 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він погоджується з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. При цьому зазначив, що позивачем не надано доказів того, що страхова компанія відмовила позивачеві або з будь яких інших причин не сплатила страхове відшкодування за його заявою від 21 червня 2017 року. Вказав, що ПрАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ СТРАХОВИЙ СОЮЗ», в якій застрахована його цивільна відповідальність позивача, не позбавлена ліцензії та її не ліквідовано.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Сащенка І.С. від 23 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для сплати судового збору у розмірі 1057,20 грн з дня отримання копії цієї ухвали.

21 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 641/4112/18-ц (22ц/818/2682/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Проте, повністю з таким рішенням суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 травня 2017 року о 12:50 автомобіль марки TOYOTA RAV4, державний номер НОМЕР_1 , який залишено на місці, призначеному для стоянки автомобілів за адресою: вулиця Валентинівська № 21, було пошкоджено водієм автомобіля MERCEDES-BENZ, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , який заїжджав на автостоянку, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Учасники пригоди склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («європротокол»), відповідно до якого ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Автомобіль марки TOYOTA RAV4, державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с17).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 станом на 24 травня 2017 року застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3432456.

Згідно з цим договором страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну, 100 000,00 грн, розмір франшизи 1000,00 грн (а.с.19).

24 травня 2017 року ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» подав повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 24 травня 2017 року (а.с.20-21).

21 червня 2017 року ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» подав заяву про виплату страхового відшкодування № 419/17 (а.с.22).

Із акту виконаних робіт № ТД-303044 від 04 липня 2017 року вбачається, що вартість роботи та запасних частин становить 29 032,00 грн, які сплачені ОСОБА_1 (а.с.25-26, 27, 28).

Як вбачається із звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 39/06-17 від 19 червня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобілю TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 53 518,66 грн. Вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 26 759,33 грн. Ринкова вартість легкового автомобіля марки TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , до моменту дорожньо-транспортної пригоди становить 1 189 880,45 грн. Величина втрати товарної вартості автомобіля марки TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 26 759,33 грн (а.с.31-40).

Вартість проведення оцінки становить 1200,00 грн, які сплачені ОСОБА_6 (а.с.29).

31 травня 2018 року ОСОБА_1 отримав від Моторного (транспортного) страхового бюро України 6000,00 грн, призначення платежу: виплата по справі № 47080 згідно наказу № 5200 від 30 травня 2018 року (а.с.23). Дії страхової компанії не оскаржував.

Із інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який є загальнодоступним вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» не перебуває в процесі припинення.

Відповідно до частини восьмої статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхувальник за договором страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати.

Відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Абзацом 2 пункту 22.1, пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» уразі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 127/12199/15-ц (провадження № 61-30204св18), від 24 липня 2019 року у справі № 12722011/15-ц (провадження № 61-19440св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 761/36287/16-ц (провадження № 61-34178св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 381/1625/14-ц (провадження № 61-25678св18).

Аналізуючи наведене, а також те, що на даний час Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» не перебуває в процесі припинення, колегія суддів вважає, що позивач має право вимагати страхову виплату з Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» в межах страхового ліміту.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3432456.

Згідно з цим договором страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну, 100 000,00 грн, розмір франшизи 1000,00 грн.

При цьому, учасники пригоди склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («європротокол»), відповідно до якого ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії транспортних засобів мають право складати повідомлення про ДТП («європротокол») без виклику працівників МВС України.

Відповідно до розпорядження від 17 листопада 2011 року № 698 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, максимальний розмір страхової виплати у даному випадку становить 50 000,00 грн.

Встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз», суд першої інстанції правильно зазначив, що якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

В даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про відшкодування завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та в якості відповідача зазначив ОСОБА_2 , який є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, Моторне (транспортне) страхове бюро України, однак страховика винуватця Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» до участі у справі не залучено.

Зі змісту аргументів позовної заяви вбачається, що позивач не згоден з розміром виплаченої йому страхового відшкодування, а тому просив його відшкодувати в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 34 206,05 грн не звернув уваги на те, що відповідальність з виплати завданої майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у винної особи настає у разі: 1) правомірної відмови у виплаті страхового відшкодування страховиком, 2) наявності різниці між завданою майновою шкодою та сумою страхового відшкодування, встановленої полісом страхування.

Оскільки згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3432456, розмір страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн, розмір франшизи 1000,00 грн, а Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» в якості співвідповідача не залучено до участі у справі, яка несе відповідальність в межах страхового ліміту, визначеного полісом страхування, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається саме на страховика, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити з цих підстав.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто, не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму, тому воно підлягає зміні в цій частині з інших мотивів.

Пунктами 34.2, 34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 повідомив Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» про дорожньо-транспортну пригоду, однак останній не виконав вимоги вказаного Закону, у зв`язку з чим позивач самостійно обрав експерта для визначення розміру шкоди, тому саме з Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» підлягає стягненню ці витрати, які становлять 1200,00 грн.

Однак, оскільки позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» ОСОБА_1 не пред`явив, тому і підстав для стягнення цієї суми немає.

Що стосується стягнення моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

За правилами, передбаченими статтями 16, 23 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - водій, який керував транспортним засобом.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Тобто, необхідно з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Із роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями вбачається, що відповідно до статті 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому необхідно з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність передумов для відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ОСОБА_1 , винуватцем якої є ОСОБА_2 , позивачу було завдано моральні страждання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалюючи рішення про покладення на ОСОБА_2 обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши характер та обставини завдання шкоди, тривалість вимушених змін в житті ОСОБА_1 , а також засади розумності та справедливості, обґрунтовано задовольнив заявлений розмір моральної шкоди у сумі 1000,00 грн, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.