233 № 233/1500/20
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
09 липня 2020 року м.Костянтинівка
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді Бєлостоцької О.В.,
при секретарі Теліціній О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому зазначила, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2000 року належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій з 25 липня 2012 року по теперішній час зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 . З початку 2014 року відповідач по справі в квартирі АДРЕСА_2 не мешкає і місцезнаходження його невідоме, зважаючи на що він оголошений у розшук у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів на утримання дитини. Реєстрація ОСОБА_2 в належній їй квартирі має наслідком порушення її прав як власника на вільне володіння та розпорядження майном.
Позивачка ОСОБА_1 просить:
- визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є сусідами позивачки по справі, в судовому засіданні пояснили, що приблизно з кінця 2013 року ОСОБА_2 не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки переїхав до м.Донецька, де створив нову сім`ю.
З`ясувавши позицію позивачки, допитавши свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що 21 травня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 22 квітня 2014 року (а.с.7).
21 січня 2000 року, в період перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши її вартість у розмірі 6000 гривень (а.с.6).
Як вбачається з позначки на договорі купівлі-продажу від 21 січня 2000 року, за ОСОБА_1 25 січня 2000 року зареєстровано право власності на зазначену вище квартиру (а.с.6 на звороті).
Відповідно до адресної довідки (а.с.15-16) та актів перевірки паспортного режиму від 03 вересня 2019 року, від 10 березня 2020 року (а.с.9-9а), відповідач ОСОБА_2 з 25 липня 2012 року до теперішнього часу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Актами перевірки паспортного режиму від 03 вересня 2019 року, від 10 березня 2020 року зафіксовано, що відповідач ОСОБА_2 з 2014 року в квартирі АДРЕСА_2 не мешкає (а.с.9-9а).
Статтею 22 КпШС України, який діяв на момент придбання квартири, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення містить і стаття 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
До роздільного майна подружжя, яке є власністю кожного з них, відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України було віднесено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування.
Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
З досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу під час шлюбу із відповідачем, отже є їх спільною сумісною власністю як подружжя.
Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана під час зареєстрованого шлюбу між сторонами по справі, зважаючи на що відповідач ОСОБА_2 не може бути обмежений в праві вільно користуватися зазначеною квартирою та бути визнаним особою, що втратила право користування жилими приміщенням з тих підстав, що не мешкає в квартирі будинку протягом певного проміжку часу.
Судові витрати по справі (а.с.3а) відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивачку.
Керуючись ст.ст. 4,19,259,263, 264, 265, 280-282 ЦПК України,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України процесуальні строки, зокрема, на апеляційне оскарження рішення та подання заяви про перегляд заочного рішення, передбачені ст.ст. 284, 354 цього кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст рішення по справі виготовлений 09 липня 2020 року.

Суддя