Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 462/6015/15-ц

провадження № 61-36801св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрів Наталії Василівни на заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2017 року у складі судді Боровкова Д. О. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 31 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 24/166-07К (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 33 200 доларів США під 12,75 % річних на строк до 30 жовтня 2027 року. 31 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором. ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 19 лютого 2016 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 24 154,38 доларів США, з яких: 18 149,71 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 1 930,80 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 2 922,26 доларів США - заборгованість за процентами; 1 151,61 доларів США - пеня. Враховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

Заочним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 24 154,38 доларів США заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню солідарно з нього та поручителя на користь ПАТ «Універсал Банк».

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Петрів Н. В. залишено без задоволення, а заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2017 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Петрів Н. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і не звернули уваги на те, що Кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки він не містить всіх істотних умов, які передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в ньому відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту і дата видачі кредитних коштів, не визначено порядку та строків повернення відсотків. Також в Кредитному договорі та в додатку № 1 до нього не зазначено графіку платежів, реальної процентної ставки, всіх супутніх витрат (послуг) позичальника і даних про суми коштів, що належать до сплати в кожному платіжному періоді на погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом. Наданий банком розрахунок не містить достатньої та достовірної інформації про стан заборгованості за Кредитним договором у розрізі сплачених/прострочених платежів, пояснень щодо способу здійснення нарахувань, розміру відсоткової ставки, періоду розрахунку та інших даних для його здійснення. У зв`язку з цим в ОСОБА_1 виникли сумніви у правильності нарахування банком процентів за користування кредитом та штрафних санкцій. Крім того, в матеріалах справи відсутні підтвердження про належне повідомлення учасників судового процесу про час і місце розгляду цієї справи. Оскільки справа була розглянута без участі відповідача, то в нього не було можливості вчасно ознайомитися з матеріалами справи та надати суду належні заперечення і докази.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Залізничного районного суду міста Львова.

22 жовтня 2018 року справа № 462/6015/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 31 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 33 200 доларів США під 12,75 % річних на строк до 30 жовтня 2027 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

31 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Пунктом 4.5 Кредитного договору передбачено, що сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту (додаток № 1), який є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 9.1 Кредитного договору при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.

Згідно з пунктом 10.3 Кредитного договору банк має право вимагати достроково погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, а позичальник зобов`язаний повернути банку суму заборгованості по кредиту, що залишилася, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку, зокрема у випадку якщо позичальник порушує термін платежів, що встановлені даним договором.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим, згідно з наданим позивачем розрахунком, у нього станом на 19 лютого 2016 року виникла заборгованість в розмірі 24 154,38 доларів США, з яких: 18 149,71 доларів США - сума дострокового стягнення кредиту; 1 930,80 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 2 922,26 доларів США - заборгованість за процентами; 1 151,61 доларів США - пеня.

28 квітня 2015 року ПАТ «Універсал Банк»надіслало позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 письмові вимоги, в яких повідомило, що на 28 квітня 2015 року заборгованість за Кредитним договором становить 21 335,58 доларів США, з яких: 19 436,91 доларів США - строкова сума заборгованості за кредитом; 643,60 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 1 079,65 доларів США - відсотки/комісія, нараховані за користування кредитними коштами; 175,42 доларів США - підвищені відсотки/пеня/штраф за порушення виконання зобов`язань за Кредитним договором. На підставі викладеного банк вимагав від позичальника та поручителя негайно сплатити прострочену заборгованість за Кредитним договором, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цих вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги.

Зазначені досудові вимоги позичальник та поручитель отримали 04 травня 2015 року, однак не виконали їх.

Таким чином, пред`явивши вимоги про дострокове погашення заборгованості, ПАТ «Універсал Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Звертаючись до суду з цим позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, ПАТ «Універсал Банк»просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором станом на 19 лютого 2016 року в загальному розмірі 24 154,38 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з обґрунтованості цих вимог, оскільки позичальник порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права і зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що звернувшись у квітні 2015 року до відповідачів з вимогами про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих процентів та пені, банк використав своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання зобов`язання. Термін повернення кредиту визначено банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання позичальником та поручителем досудових вимог. Оскільки зазначені вимоги позичальник та поручитель отримали 04 травня 2015 року, то 04 липня 2015 року настав строк виконання зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суди не з`ясували належним чином питання про строк дії кредитного договору з урахуванням застосованого права банку на дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим ПАТ «Універсал Банк» з 04 липня 2015 року не мало правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права. Суд не дослідив належним чином умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема щодо строку його дії, не з`ясував усіх обставин справи та не дав їм правової оцінки, хоча їх з`ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Петрів Н. В. посилалася, зокрема на те, що наведений банком розрахунок заборгованості за Кредитним договором викликає сумнів у правильності нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій.

В порушення вимог статей 367, 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо правильності нарахування заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором та наявності у нього заборгованості перед банком у заявленому розмірі є передчасним.

Аргументи касаційної скарги про те, що Кредитний договір має бути визнаний недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду в цій справі. Крім того, судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів та сплачував відсотки за користування кредитом.

Перевіривши доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні підтвердження про належне повідомлення учасників судового процесу про час і місце розгляду цієї справи, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 27 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частин третьої-шостої статті 74 ЦПК України 2004 року судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

За змістом частини першої статті 169, частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 21 вересня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 18 листопада 2015 року.

Копію зазначеної ухвали ОСОБА_1 отримав 29 жовтня 2015 року, що підтверджується поверненим до суду повідомленням про вручення поштового відправлення.

В подальшому розгляд справи місцевим судом було відкладено на 02 лютого 2017 року (день ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції).

Про розгляд справи, призначений на 02 лютого 2017 року, ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення судової повістки, однак адресований йому поштовий конверт було повернуто до суду з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, місцевий суд не дотримався порядку ухвалення заочного рішення, оскільки не врахував вимог частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року і розглянув справу за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про час і місце її розгляду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року справу призначено до розгляду на 19 березня 2018 року з повідомленням про час і місце судового засідання осіб, які беруть участь у справі. (т.2 а.с.48)

За наявними в матеріалах справи судовими повістками та повідомленнями про вручення поштових відправлень учасники справи були повідомлені про розгляд справи, призначений на 19 березня 2018 року о 15 год 30 хв, однак у справі відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_1 або його представника - Петрів Н. В. про розгляд справи апеляційним судом 23 березня 2018 року, коли було ухвалено оскаржуване судове рішення.

Крім того, у вступній частині постанови Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2018 року зазначено, що справу розглянуто у відкритому судовому засіданні (без вказівки про дату його проведення).

Відповідно до статті 248 ЦПК України у судовому засіданні секретар судового засідання забезпечує ведення протоколу судового засідання, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У протоколі судового засідання зазначаються такі відомості: 1) рік, місяць, число і місце судового засідання; 2) найменування суду, який розглядає справу, прізвища та ініціали судді, секретаря судового засідання; 3) справа, що розглядається, імена (найменування) сторін та інших учасників справи; 4) порядковий номер вчинення процесуальної дії; 5) назва процесуальної дії; 6) час вчинення процесуальної дії; 7) ухвали суду, постановлені в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати; 8) інші відомості, визначені цим Кодексом. Протокол судового засідання ведеться секретарем судового засідання та підписується ним невідкладно, але не пізніше наступного дня після судового засідання і приєднується до справи.

Оскільки в матеріалах справи відсутні протоколи судових засідань апеляційного суду, то з`ясувати, коли ж насправді відбулося судове засідання цього суду з ухваленням судового рішення, неможливо.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд порушили право сторони відповідача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня2017 року).

Зазначені порушення унеможливили справедливий розгляд справи та встановлення обставин, які входять до предмета доказування і мають значення для правильного її вирішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої, пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що у зв`язку з неналежним дослідженням зібраних доказів судами попередніх інстанцій не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, і розглянуто справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про час і місце розгляду справи, судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом встановлення фактичних обставин справи, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, перевірити наданий ПАТ «Універсал Банк» розрахунок на предмет його правильності та законності, встановити період, за який можливе стягнення заборгованості за кредитним договором, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрів Наталії Василівни задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов