Справа № 183/931/20
№ 2/183/2123/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Новомосковська товарна біржа про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності,-

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати дійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 24 вересня 1998 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений на Новомосковській товарній біржі за реєстраційним №000353 та зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації 25.09.1998 року за реєстровим №46, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 24 вересня 1998 року вона купила у відповідача квартиру АДРЕСА_2 . Угода купівлі продажу була здійснена на Товарній Біржі у м.Новомосковську та зареєстрована за № НОМЕР_1 , однак не була нотаріально посвідчена.
25 вересня 1998 року вказаний договір був зареєстрований Новомосковським бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №46.
В лютому 2020 року, під час звернення до нотаріуса з приводу складання заповіту на вказану квартиру, останній повідомив, що угода купівлі продажу квартири не відповідає вимогам чинного законодавства, так як в силу ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, оскільки місце перебування відповідача їй невідоме, тому вона звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 17 лютого 2020 відкрито провадження у справі (а.с.17).
В судове засідання представник позивача адвокат Маймор А.В. не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала, просить задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач відзив проти позову не подав, в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи у відсутність відповідача за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.
За даними інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 є ОСОБА_1 , яка 25.09.1998 року зареєструвала своє право власності в БТІ на підставі Угоди купівлі-продажу нерухомості від 24.09.1998 року, посвідченого Новомосковською товарною біржею за р.№000353.
Як зазначила позивач у позові, на даний час вона має намір розпорядитися своєю власністю, зокрема скласти заповіт, однак позбавлена такої можливості, оскільки документ, що підтверджує її право власності не відповідає вимогам ст. 657 ЦК України, яка визначає, що договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартир) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.
Оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.
У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Отже, в судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, зокрема, у зв`язку з відсутністю даних про теперішнє місцеперебування відповідача, а тому позивач позбавлена можливості захистити свої права, як власник майна.
Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказану квартиру.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89, 263, 265,280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати дійсним договір (угоду) купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 24 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений на Новомосковській товарній біржі за реєстраційним №000353 від 24.09.1998 року та зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації 25.09.1998 року за реєстровим №46, реєстрова книга І.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_6 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.В. Сорока.