Номер провадження: 22-ц/813/5442/20
Номер справи місцевого суду: 520/7087/18
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлова С.О.,

за участю секретаря Бикової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , в якій просила суд визнати недійсними:

- кредитний договір №2007/686-Ф03.7/185 від 16 червня 2007 року, укладений між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 ,

- іпотечний договір від 16 червня 2007 року, укладений між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є незакінчена будівництвом двокімнатна квартира загальною житловою площею 55,49 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим №1259 від 16.06.2007 року,

- усі договори про внесення змін до вище вказаних правочинів.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 вказує, що 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в якості позичальника - був укладений кредитний договір №2007/686/-Ф03.7/185, відповідно до якого, банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 28 916 доларів США зі сплатою 13,2% річних щомісячно 16 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 330 доларів США на строк з 16 червня 2007 року по 15 червня 2032 року включно на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором.

16.06.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим № 1259.

12.11.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 16.06.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим № 1292.

Позивач зазначає, що розраховувала на законність та порядність з боку банку під час укладання договорів, тому всі дії з боку банка оцінювала як законні. Однак, коли зрозуміла, що її права порушуються, а також те, що за своїми матеріальними можливостями не в змозі виконати зобов`язання у тому розмірі та на умовах, які визначені договорами, 09.01.2018 року зробила останній платіж та зупинила виконувати зобов`язання за договором кредиту. Звернувшись за правовою допомогою у 2018 році, за наслідками консультації дізналася, що договори містять досить обтяжливі умови, а її права порушені. Вважає, що істотні умови та зміни обставин, які склались під час укладання договорів, викликають сумніви в їх справедливості та законності та являється підставою для визнання таких договорів недійсними.

Зокрема, ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що банк не надав споживачеві в письмовій формі інформацію про умови кредитування, що спричинило придбання кредиту, який не має потрібних властивостей, стійкої вартості оплати за кредит, та призвело до порушення прав споживача, який був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати за кредитом та доцільності його отримання.

Позивач вважає, що договір кредиту не відповідає вимогам п.1 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в ньому відсутній розпис сукупної вартості ціни кредиту, конкретного числа. У договорі відсутня вартість виду і предмету кожної супутньої послуги - тарифи нотаріуса, страхової компанії, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів, а також встановлена непропорційно велика суми пені.

ОСОБА_1 зазначає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - невиконання зобов`язань за договором кредиту, свідчить про недотримання положень, закріплених у законодавстві України, і це є також підставою для визнання договору недійсним. Позивач вважає, що у договорі кредиту непропорційно великий розмір компенсації, встановлений для позичальника, а відсутність у договорі кредиту аналогічної і співмірної умови про відповідальність банку перед позичальником є несправедливими, суперечать законодавству України.

Також позивач посилається на невідповідність умови договору кредиту, у частині комісії, вимогам чинного законодавства, невиконання банком взятих на себе зобов`язань за договором кредиту щодо надання кредиту готівкою в доларах США, при укладені договору не була отримана письмова згода чоловіка позивача, що також є підставою визнання договору кредиту недійсним.

Позивач ОСОБА_1 вважає договір кредиту недійсним, тобто таким, що не може породжувати будь-яких прав і обов`язків для сторін, тому не може бути підставою для породження будь-яких інших правовідносин щодо забезпечення його виконання, в тому числі, іпотеки.

02.10.2018 року від представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву, представник відповідача посилався на те, що позивачеві було відомо про всі істотні умови оскаржуваного договору, кошти були отримані ОСОБА_1 та направлені на задоволення особистих потреб сторони, отримання у власність об`єкту нерухомого майна, отже, позов є спробою уникнути відповідальності за договором кредиту, оскільки позивачка звернулась до суду із штучно створеними вимогами щодо так званих «порушень» з боку ПАТ «Укрсоцбанк» норм законодавства, що діяли на день укладення правочинів. Оскарження договору іпотеки через одинадцять років після його укладення, є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань, та порушення норм строків позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору № 2007/686/-Ф03.7/185 від 16.06.2007 року та іпотечного договору від 16.06.2007 року було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

11 січня 2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року, відповідно до якої позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення не було прийнято до уваги докази про порушення прав позивача, як споживача. Договір кредиту не відповідає вимогам п. 1 ч. 4 ст. 11 Закону України (Про захист прав споживачів) в ньому немає розпису сукупної вартості ціни кредиту, конкретного числа. У договорі відсутня вартість виду і предмету кожної супутньої послуги-тарифи нотаріуса, страхової компанії, суб`єктів оціночної діяльності, реєстрів, також встановлена не пропорційна велика сума пені.

ОСОБА_1 вказує, що Банком було допущено істотне порушення прав споживача фінансових послуг, що виражено у наступному:

-у Договорі кредиту відсутній розпис сукупної вартості кредиту;

-у Договорі кредиту відсутня істотна умова ціна, договір кредиту не містить сукупної вартості кредиту у грошовому виразі;

-постановою НБУ №168 були затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту

-- відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача;

-невиконання Банком взятих на себе зобов`язань за Договором кредиту відносно надання кредиту готівкою в доларах США;

-у кредитному та іпотечному договорі прописано ціль кредиту «договір про участь у пайовому будівництві від 10 січня 2006 року», що не відповідає дійсності.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що представник відповідача ОСОБА_3 О ОСОБА_4 долучив до справи підроблений договір «про пайове будівництво» від 10 січня 2006 року. Також у вказаному договорі не зрозумілий графік платежів.

ОСОБА_1 вказує, що представник відповідача Байрамов О ОСОБА_4 також надав суду додаткову угоду під №б/н від 10 січня 2006 року, яка є підробленою.

Відповідач та третя особа у справі, не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року провадження у цивільній справ за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними було відкрито.

Ухвалою від 24 лютого 2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, ПАТ Укрсоцбанк» причини неявки суду не повідомив, заяв, клопотань не надав.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до закінчення дії карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» з наступними змінами передбачено, що тимчасово, з 17.03.2020 року до закінчення дії карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду справи по суті, усвідомленість її учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 в якості позичальника був укладений кредитний договір №2007/686/-Ф03.7/185, відповідно до якого, банк зобов`язався надати позичальникові грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 28 916 доларів США, зі сплатою 13,2% річних щомісячно 16 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 330 доларів США, на строк з 16червня 2007 року по 15червня 2032 року включно, на умовах, передбачених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором.

В рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору №2007/686/-Ф03.7/185 від 16 червня 2007 року, 16 червня 2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , був укладений договір предметом якого є незакінчена будівництвом двокімнатна квартира, загальною житловою площею 55,49 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Поведьонковою І.І., за реєстровим №1259 від 16.06.2007 року

12.11.2007 року між АКБ Соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 16.06.2007 року, яким були внесені зміни, а саме: пункт 1.1., 1.2, ст.1 іпотечного договору викладено в наступній редакції: «іпотекадавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №№2007/686/-Ф03.7/185 від 16.06.2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпоткодавцем основне зобов`язання двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною АДРЕСА_3 55,5 АДРЕСА_4 .м АДРЕСА_5 , житловою площею 31,5 кв.м., відображених у технічному паспорті від 28.07.2009 року, що знаходиться 9 поверсі за адресою: АДРЕСА_6 та належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 06.07.2009 року виконавчим комітетом ОМР, виданого на підставі договору про участь у пайовому будівництву від 08.06.2006 року, акту прийому-передачі від 10.04.2009 року, житлового будинку АДРЕСА_7 від 10.01.2006 року, акту прийому передачі квартири, право власності на яку зареєстровано в електронному реєстрі прав власності н а нерухоме майно 19.008.2009 року відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданим КП ОБТІ та РОН 19.08.2009 року, за № 23622858, реєстраційний номер 27805195, за номером запису 3520, в книзі 721пр-192.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивачки про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки у при розгляді справи не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 546, 553, 559, 1054, 1056 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 20 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Між сторонами склалися кредитні правовідносини, правовідносини з визнання кредитного договору недійсними.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За правилами, передбаченими ст. ст. 1054, 1056, 1057-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника бо поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання ОСОБА_1 на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають: 1) у не наданні їй повної письмової інформації про умови надання кредиту, загальну вартість кредиту та реальної відсоткової ставки за користування кредитом; 2) не попередження банком, що вартість кредиту може значно зрости; 3) несправедливі умови , 4) введення в оману сторони договору.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору ознайомилася і погодилася з умовами кредитування. Своїм підписом вона підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в Банку.

У випадку ненадання необхідної інформації Позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Щодо доводів апелянта в частині введення в оману кредитодавцем будь-яких доказів даного факту ОСОБА_1 не надано.

Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Під час укладення кредитного договору Банку не були відомі обставини щодо можливого зростання курсу долара США внаслідок фінансової кризи, а тому він не міг попередити про це позичальника. Крім того, ризик настання негативних наслідків внаслідок можливого зростання курсу іноземної валюти фінансової кризи або можливого його зменшення внаслідок економічного зростання несуть сторони кредитного договору.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивачки щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, позивач послався тільки на істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін за угодою.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних права та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними з наступних підстав.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, у цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивачка була ознайомлена з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками невиконання зобов`язань за договором, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину.

З урахуванням вище вказаного та того, що упродовж тривалого часу позивачка виконувала умови спірного договору, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання вищенаведеного кредитного договору недійсним є спробою уникнути негативних наслідків через невиконання його умов.

ОСОБА_5 самостійно звернулася до Банку із письмовою заявою, в якій просила надати їй кредит та зазначила його суму, строк, валюту та мету отримання кредитних коштів, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника

Виконання обов`язків за кредитним договором позичальник ОСОБА_5 розпочала у липні 2007 року і припинила їх виконувати у січні 2018 року.

Та обставина, що позивач протягом тривалого часу виконувала умови договору, погашаючи кредит разом із процентами до січня 2018 року свідчить про визнання умов договору та відсутність порушення його законних прав чи інтересів під час укладення правочину.

Неможливість позичальника оцінити у сукупності умови договору щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, у розумінні ст. 230 ч.1 ЦК України, не є обманом зі сторони Банку.

За таких обставин, доводи ОСОБА_1 про відсутність у договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, жорстких обов`язків позивача та бланкетного характеру зобов`язання надавання послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, є безпідставними.

Позичальник не довела і наявність у діях Банка нечесної підприємницької діяльності.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених в договорі. Позивач не мав претензій стосовно умов даного договору при його укладанні та засвідчив свою згоду підписом. Таким чином, у діях відповідача. Відсутні ознаки нечесної підприємницької діяльності.

У п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5, визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В укладеному між сторонами кредитному договорі, який складається із договору, графіка погашення кредиту та загальних умов кредитування, чітко визначені умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який він наданий, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін тощо.

Кредитним договором передбачено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалента суми кредиту у доларах США відповідно до пункту 1.3 Загальних умов кредитування.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачем при укладенні спірного кредитного договору позивачу було надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до умов кредитного договору.

Крім того, відповідно до пункту 9.5 Загальних умов кредитування, які є невід`ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/22225/15-ц. Підстав відступити від цього висновку Верховний Суд не встановив.

В момент укладення кредитного договору між сторонами позивач не був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому. волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені, не суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Посилання ОСОБА_1 , що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного ОСОБА_1 суду не надано.

Позичальник особисто обрала контрагента, валюту свого банківського кредитування, форму і умови кредитування, тобто зробила свій вибір свідомо, а тому повинна була усвідомлювати всі можливі у зв`язку з цим фінансові ризики.

Зважаючи на те, що позивачка не довела порушення її прав чи інтересів, за захистом яких вона звернулась до суду, відсутні підстави для ствердження про порушення Банком її прав чи інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; суд апеляційної інстанції не бере до уваги, що умови кредитного договору є несправедливими, до них включено невигідні для споживача умови щодо погашення кредиту в еквівалентній курсу долара США сумі; під час укладення договору відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про орієнтовну вартість кредиту, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Щодо посилання апелянта на підроблення оспорюваного кредитного договору АТ «Укрсоцбанку» апеляційний суд зазначає, що не може шляхом візуального огляду прийти до чіткого висновку про підробленість вище вказаного договору.

У той же час, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що примірник копії оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 було власноручно завірено та додано до позовної заяви.

Встановлення факту підробки даного договору знаходиться поза компетенцією суду та потребує спеціальних знань у галузі експертних досліджень, однак в матеріалах справи відсутні висновки експертів, які, в межах компетенції можуть встановити факт виправлень.

Позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції, було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи (т. 2, а.с. 12-15).

У судовому засіданні від 06.12.2019 року подане клопотання про призначення судової експертизи Чебану А.П. відкликала, та зауважила що: - «потреби у експертизі не має» (т.2, а.с. 237-239).

До суду апеляційної інстанції, клопотань про призначення судової експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, ні позивачем ані відповідачем подано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Нових доводів апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні, яке ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні даного позову, підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати у цій справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 червня 2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе