Справа № 209/4275/19
Провадження № 2/209/346/20
01 червня 2020 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі: секретаря Кулік О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла,
Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є її сином. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому м. Дніпродзержинська, вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається із чотирьох житлових кімнат, має загальну площу 87,2 кв.м., житлову площу 56,3 кв.м. ОСОБА_5 є її дочкою, яка була співвласником вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка померла, і вона, позивачка, як спадкоємиця за законом першої черги, 13 грудня 2019 року звернулася до Другої кам`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої дочки. У спірній квартирі зареєстровані вона та відповідач. З 2003 року син ОСОБА_2 у квартирі не мешкає, інтересу до неї не проявляє, у квартирі відсутні його особисті речі. В теперішній час син проживає у Канаді . Син неодноразово просив зняти його з реєстрації по квартирі, оскільки сам не має фінансової можливості приїхати в Україну. В жовтні 2019 року відповідач терміново приїхав до м. Кам`янське на поховання своєї сестри. Проте, через обмеження часу перебування в Україні він не зміг вирішити питання щодо зняття його з реєстрації по спірній квартирі, але оформив довіреність на її ім`я для вирішення багатьох питань, у тому числі для вирішення питання про зняття його з реєстрації. При зверненні до відділу реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб Центру надання адміністративних послуг, їй стало відомо, що зняття особи з реєстрації за довіреністю неможливе. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом про непроживання, складеним КП КМР «УКОЖФ» від 24 жовтня 2019 року. Відповідач та інші члени сім`ї не перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою. Син добровільно залишив житлове приміщення і на протязі 16 років у квартирі не мешкає, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі у підтриманні житлового стану квартири. Всі роки відсутності відповідача вона та померла дочка сплачували комунальні послуги по квартирі. Через реєстрацію відповідача у спірній квартирі вона не може оформити житлову субсидію, що порушує її права. Непроживання відповідача у квартирі по АДРЕСА_1 на протязі 16 років надає їй право звернутися до суду з цим позовом. Посилаючись на статті 386, 391, ч.2 ст. 405 ЦК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_1 .
До судового розгляду справи позивачка надала суду:
- копію свідоцтва свідоцтво про право на спадщину, що видане 19 травня 2020 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астаховою О.С., зареєстроване в реєстрі за № 2-439 (а.с. 37), згідно якого позивачка ОСОБА_1 отримала у власність в порядку спадкування за законом після своєї померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дочки ОСОБА_5 1/4 частину квартири по АДРЕСА_1 ;
- копію договору дарування частки квартири від 15 липня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4210 (а.с. 41), згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/4 частини квартири по АДРЕСА_1 .
Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим поштовим відправленням за його зареєстрованим місцем проживання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч. 11 ст. 128 ЦПК України), але в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву та не надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та задовольнити позов ОСОБА_1 .
Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 2, 3 ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу у судовому засіданні за відсутності відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів та, зі згоди позивачки, ухвалити заочне рішення.
Позивач ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснила суду, що її син ОСОБА_2 з 2005 року навчався в університеті та не мешкав у спірній квартирі. З 2008 року він став винаймати житло в м. Дніпро, де постійно проживав, а у 2018 році син разом з дружиною виїхав до Канади . Квартира по АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року, належала їй, позивачці, її чоловіку ОСОБА_3 , її дочці ОСОБА_5 та сину ОСОБА_2 . 15 липня 2008 року колишній чоловік ОСОБА_3 подарував їй належну йому 1/ 4 частку вказаної квартири. Після смерті дочки ОСОБА_5 вона отримала у власність в порядку спадкування за законом належну дочці 1/4 частку цієї квартири. Таким чином, їй на праві власності належить 3/4 частки спірної квартирі, а відповідачу ОСОБА_2 належить 1/4 частка квартири по АДРЕСА_1 . Син поїхав до Канади, не розпорядившись належною йому 1/4 часткою спірної квартири і до теперішнього часу залишається її власником. Він видав їй генеральну довіреність на розпорядження належною йому часткою квартири. Вона бажає виписати сина з квартири, щоб оформити житлову субсидію, але без нього не може це зробити. Зняти сина з реєстрації можна тільки на підставі рішення суду. Відповідач приїздив в Україну в 2019 році на похорони сестри, але в нього не було паспорта громадянина України, тому він не зміг виписатися з квартири
Вислухавши вступне слово позивачки, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 15).
15 липня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір дарування 1/4 частки квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4210 (а.с. 41), згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/4 частку квартири по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дочка позивачки - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15 жовтня 2019 року Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 769 (а.с. 16).
Після смерті дочки позивачка ОСОБА_1 набула право власності в порядку спадкування за законом на належну померлій дочці 1/4 частку квартири по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим 19 травня 2020 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Астаховою О.С., зареєстроване в реєстрі за № 2-439 (а.с. 37).
В заявленому позові та в судовому засіданні позивачка та допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , стверджували, що відповідач не мешкає у спірній квартирі 16 років, проживає у
Канаді. Те , що відповідач не мешкає у квартирі по АДРЕСА_1 з 2003 року, підтверджується актом про непроживання від 24 жовтня 2019 року, який затверджений директором КП КМР «УКОЖФ» (а.с. 20).
Проте, в судовому засіданні позивачка підтвердила, що, не зважаючи на те, що відповідач не мешкає у спірній квартирі 16 років, він залишається власником 1/4 частки цієї квартири. Він має бажання знятися з реєстрації по квартирі, але не має можливості прибути в Україну для вирішення цього питання через фінансові складнощі.
Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час позивачка є власником 3/4 частин квартири, розташованої по АДРЕСА_1 , а 1/4 частка квартири належить на праві приватної власності її сину - відповідачу ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Відповідно ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю.
У частинах 1 та 2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як зазначено у ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).
Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як встановлено судом, відповідач є членом сім`ї позивачки та співвласником квартири по АДРЕСА_1 .
Не зважаючи на те, що відповідач не мешкає у спірній квартирі більше одного року, він, як власник 1/4 частини квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи вищезазначені норми Цивільного кодексу та Житлового кодексу України, суд приходить до висновку, що визнання особи (співвласника) такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартири, що знаходиться у спільній власності, можливе лише за умови припинення права власності на таке майно.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Судом було встановлено, що квартира по АДРЕСА_1 є спільним майном сторін у справі. Відповідач не втратив право власності на частку вказаної квартири в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а відповідно має право користуватися належним йому майном, навіть якщо не проживає у квартирі більше одного року.
Отже, зазначені позивачкою обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Крім того, положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивачка, не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Визнання відповідача таким, що втратив право користування майном, позбавить його одного з елементів права власності та призведене до порушення гарантованого ст. 41 Конституції України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Таким чином, враховуючи, що відповідач є співвласником спірної квартири, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280 - 282 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про втрату права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла.
Повне судове рішення складено 09 червня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.
Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк подання заяви про перегляд заочного рішення та строк апеляційного оскарження рішення суду продовжується на строк дії такого карантину.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.