Справа № 587/3450/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Сумський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Черних О.М.,

за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І.,

представника позивача - адвоката Шаповал О.О.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Грищенко Д.М.,

представника служби у справах дітей Сумської РДА - Максименко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: служба у справах дітей Сумської РДА (м. Суми, вул. Іллінська, 97) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), служба у справах дітей Сумської РДА (м. Суми, вул. Іллінська, 97) про втрату права користування, суд-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст первісних позовних вимог

13 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , який потім уточнила і залучила в якості співвідповідача - ОСОБА_2 , в якості третьої особи - Службу у справах дітей Сумської райдержадміністрації, в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Свої вимоги мотивує тим, що з 05 лютого 2010 року по 29 листопада 2017 року вона та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, від шлюбу вони мають спільну доньку - ОСОБА_4 , 2011 року народження. Вона та її донька зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок належить на праві власності - ОСОБА_2 і вони були там зареєстровані за її згоди та фактично там проживали. Проте, в жовтні 2017 року, в ході сварки з відповідачем ОСОБА_1 , перебуваючи в емоційно-напруженому стані вона залишила свої ключі від будинку, і разом з донькою поїхала до батьків. Повернувшись наступного дня до свого місця мешкання, вона не могла потрапити в будинок, оскільки ОСОБА_1 не відчиняв двері. Вказала, що і на даний час вона разом з донькою не може потрапити до свого місця мешкання, оскільки відповідачі чинять перешкоди.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

17 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , терті особи : ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Сумської РДА про втрату користування (сервітуту) домоволодінням, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею спірного будинку. Вказала, що даний будинок не добудований, і не прийнятий в експлуатацію та не має статусу житлового. Крім того, зазначила, що ОСОБА_1 в 2017 році самостійно залишила даний будинок, зібравши свої речі та речі дитини та виїхала проживати до своїх батьків, при цьому жодних перешкод у користування будинком вона їм не створювала. Просила суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 25 червня 2018 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним.

В судовому засіданні:

Представник позивачки (за первісним позовом) - адвокат Шаповал О.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, заперечували проти задоволення зустрічного позову, вважали його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Позивачка (за первісним позовом) ОСОБА_3 , яка була допитана під присягою і попереджена про кримінальну відповідальність суду пояснила, що в спірному будинку вона проживала разом з ОСОБА_1 з 2010 року. В 2011 році у них народилась донька - ОСОБА_4 , вони були там зареєстровані, донька ходила до дитячого садочку, потім до школи в с. Стецьківка Сумського району. Вказала, що, у доньки була своя кімната, взагалі були створені всі умови для проживання, не заперечуючи того, що продовжувались роботи по облаштуванню та доведенню до завершення ремонтних робіт всередині будинку. В 2017 року, після святкування дня народження доньки між нею та ОСОБА_1 виник конфлікт, під час якого вона покинула будинок, забравши речі першої необхідності і поїхала до батьків. Заспокоївшись наступного дня, повернувшись до свого місця мешкання разом з донькою, вони не змогла потрапити в будинок, відповідачі на телефонні дзвінки не відповідали, а в будинку горіло світло. Вона разом з донькою була вимушена заночувати у своєї подруги, яка мешкала по сусідству. Зранку вони також не змогли потрапити до будинку, оскільки він також був зачинений, а на зв`язок ніхто не виходив. Вона була вимушена повернутись до батьків в м. Суми. Через деякий час, а саме після того, як вона подала позов про розірвання шлюбу, відповідач - ОСОБА_1 привіз їх особисті речі до будинку її батьків. Вказала, що іншого місця мешкання у них з донькою немає, оскільки у її батьків двокімнатна квартира, вони хворіють, її мати пересувається на ходунках, для дитини немає навіть свого окремого ліжка. На неодноразові її прохання надати ключі від будинку, де вони мешкали, відповідачі не реагують.

Відповідач ОСОБА_1 (за первісним позовом) категорично заперечував проти задоволення первісного позову, зазначив, що ОСОБА_3 , разом з донькою самостійно залишили будинок АДРЕСА_1 , зібравши свої речі та залишивши ключі від будинку. Будь - яких перешкод у користуванні будинком, ні він, ні його мати - ОСОБА_2 не чинили. При цьому просив задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним - адвокат Грищенко Д.М. заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та наполягав на задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаюсь на обґрунтування викладені в самому позові.

Представник Служби у справах дітей - Максименко Н.В. підтримала позовні вимоги первісного позивача, та заперечувала проти задоволення позовних вимог зустрічного позову. Свою позицію обґрунтувала виходячи із інтересів неповнолітньої ОСОБА_4 .

В судовому засіданні були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він є хрещеним батьком доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . На святкування першого дня народження ОСОБА_4 , його запросили до будинку, де вони мешкали в с. Стеціьківка. На той час вони проживали на першому поверсі, цокольний та другий поверх ще були необладнані. Йому напередодні дня народження ОСОБА_4 в 2017 році стало відомо від ОСОБА_1 , що у них з ОСОБА_3 напружені відносини і вони мають намір розлучитись. Трохи пізніше, вже після дня народження, він зустрічався з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і останній повідомив йому, що ОСОБА_3 забрала свої та дитячі речі і пішла жити до своїх батьків. Вже пізніше, приблизно через місяць, він був у гостях у ОСОБА_1 і будь-яких речей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він не бачив. Вказав, що будинок в придатному для житла стані.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є товаришем ОСОБА_1 з 12 років. В 2017 році ОСОБА_1 повідомив йому, що від нього пішла дружина. Коли він приходив до нього в гості то речей ОСОБА_3 або дитячих речей він не бачив. Зазначив, що будинок був в стані ремонту.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є подругою ОСОБА_3 з 2005 року, була на весіллі Кривцових і потім неодноразово зі своїм чоловіком приходили до родини ОСОБА_1 в гості. На той час вони мешкали в приватному будинку в с. Стецьківка. Будинок був великий, двоповерховий, який був придатний для проживання. В 2017 році вона допомагала ОСОБА_13 перевезти дитячі речі, телевізор та квіти до квартири батьків.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вони в с. Стецьківка проживають з 2010 року. З ОСОБА_3 почали тісно спілкуватися в 2016 році, ходити один до одного в гості. ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день народження ОСОБА_4 , батько був відсутній, а через 2-3 дні між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відбувся скандал і ОСОБА_3 разом з донькою поїхала до м. Суми. Повернувшись через 3 дні, вони не могли потрапити до будинку, а тому залишились у неї ночувати, наступного дня вона також не змогла потрапити всередину, при цьому неодноразово телефонувала ОСОБА_1 . Проте, потрапити в будинок так і не вдалось, а тому вимушена була поїхати в м. Суми. Вказала, що будинок в придатному для житла стані.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суду пояснили, що вони члени комісії акту обстеження будинку АДРЕСА_1 . Своїм актом вони засвідчили, що в будинку знаходились особисті речі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та відсутність особистих речей, які б належали іншим особам, в тому числі дитячі. Крім того, засвідчили, що будинок неприйнятий в експлуатацію. При цьому свідок ОСОБА_16 зазначив, що в будинок взагалі не заходив і документи на цей будинок не вивчав, поклався на секретаря - ОСОБА_17., оскільки цілком довіряє останній.

Позиція суду

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити повністю.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 її батьками є сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 9)

Позивачка ОСОБА_3 її донька ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , остання є матір`ю ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_4 , що підтверджується копіями паспортів громадян України (а.с. 4-6, 68) та в цілому не заперечується всіма учасниками справи.

Будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,41 га належить ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 11 квітня 2002 року та копією державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 16-17).

Суд критично відноситься до наданих технічних паспортів щодо наданих технічних паспортів (а.с. 71-81), а також звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта щодо непридатності проживання в будинку АДРЕСА_1 , оскільки вони суперечать іншим встановленими в судовому засіданні фактам.

Так, під час судового розгляду всі допитані свідки підтвердили той факт, що до розлучення родина Кривцових проживали саме в будинку АДРЕСА_1 і будинок був придатний для проживання родини. При цьому суд звертає увагу, що і сам відповідач ОСОБА_1 не заперечував і не спростовував того факту, що і на даний час він продовжує там проживати.

Крім того, як вбачається з акту обстеження умов проживання, зроблений службою у справах дітей Сумської райдержадміністрації будинок цегляний, утеплений, складається з 6-ти кімнат, кухні, технічної кімнати, коридорів, два з них мебльовані, в них зроблено сучасний ремонт, 4-ри інші кімнати знаходяться в стадії ремонту. До будинку підведено газове постачання, водне постачання, водовідведення, електричне постачання. Будинок житловий, ванна кімната об лаштована. В будинку чисто, наявні речі першої необхідності, побутова техніка. Обробляється невеличка земельна ділянка (0,1 га) Для виховання і розвитку дитини створені такі умови: на даний час окрема кімната для дитини не виділена, раніше ОСОБА_4 проживала разом з батьками у великій кімнаті на другому поверсі. Дитячих речей, іграшок у будинку немає (а.с. 181).

Щодо введення в експлуатації і реєстрації права власності самочинно збудованого будинку це виходить за межі позовних вимог, а тому не підлягає оцінці суду.

Разом з тим, судом встановлено, що на даний час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 2011 року народження, проживають в АДРЕСА_2 Суми разом з ОСОБА_19 , 1952 р.н. та ОСОБА_20 , 1954 р.н. Житло розміщене на 2-му поверсі, складається з 2 кімнат. Дитина проживає в одній кімнаті з мамою, в кімнаті знаходить один диван, де вони разом відпочивають, меблева стінка, де знаходяться її речі та іграшки, маленький столик для навчання, що підтверджується актом обстеження умов проживання служби у справах дітей Сумської міської ради (а.с. 163).

При цьому, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі (за первісним позовом) з жовтня 2017 року створюють перешкоди позивачу в користуванні будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується показами свідків, внаслідок чого позивач в позасудовому порядку була фізично позбавлена права користування займаним житлом.

2. Мотивувальна частина і доводи суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява № 8863/06, § 44).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК УРСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (статті 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК Української РСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю.

3. Висновки за результатами розгляду первісного та зустрічного позовів

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Разом з тим, ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , 2011 року народження, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, позовні вимоги зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, між учасниками справи існують конфліктні відносини і причиною непроживання у квартирі є створені відповідачами за первісним та позивачем за зустрічним позовом перешкоди, що виключає можливість визнання ОСОБА_3 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: служба у справах дітей Сумської РДА (м. Суми, вул. Іллінська, 97) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового будинку - задовольнити частково.

Зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні будинком, який розташований на земельній ділянці 0,41 га за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до зазначеного будинку та передати позивачу ОСОБА_3 ключі від нього.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), служба у справах дітей Сумської РДА (м. Суми, вул. Іллінська, 97), про втрату права користування- відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних