Справа № 646/2207/20
№ провадження 2/646/1373/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.06.20 м.Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Білінської О.В.,
за участю секретаря Кієнко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва право власності на нерухоме майно від 18.03.1999 року, реєстраційний № 9-99-169554. У спірній квартирі разом з нею зареєстровані діти- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відповідач - ОСОБА_2 , який є її чоловіком. Відповідач не проживає з нею в квартирі з 15.06.2019. Вважає, що відповідач втратив право користування житлом, оскільки не проживає в спірній квартирі без поважних причин та не приймає участі в її утриманні.
Просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації.
15.04.2020 ухвалою судді позовну заяву позивача було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, строком на десять днів.
28.04.2020 позивачем через систему «Електронний суд» надано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в справі з повідомленням (викликом) сторін та звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору.
Позивач у судове засідання з`явилась, пред`явлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити в повному обсязі.
Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ст.128 ЦПК України, до суду не прибув, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва право власності на нерухоме майно від 18.03.1999 року, реєстраційний № 9-99-169554. (а.с.23)
З позову вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані позивач - ОСОБА_1 , її мати- ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_3 , 2018 року народження, ОСОБА_4 , 2019 року народження , а також відповідач - ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Сторона позивача на підтвердження своїх вимог надала суду копію одного акту обстеження умов від 23 квітня 2020 року, складений трьома особами, який виготовлений в неналежній якості, оскільки погано надрукований та містить засвітлені, нечіткі ділянки тексту, що унеможливлює однозначне сприйняття його змісту, акт не містить печатки уповноваженої особи служби у справах дітей. (а.с. 32-33).
Суд оцінює такий єдиний доказ критично, оскільки з акту не вбачається, які саме обставини були встановленні Службою у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.
Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі позивачем суду не надано.
Суд вважає, що акт від 23 квітня 2020 року, як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: не проживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
Згідно роз`яснень, наданих в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Як зазначено у позові та підтверджено позивачем у судовому засіданні, відповідач не проживає у квартирі з 15.06.2020.
Посилання позивача як на правову підставу позову, на положення ст. 71 ЖК УРСР є необґрунтованим, оскільки ці положення регулюють відносини щодо права користування житловим приміщенням державного або громадського житлового фонду.
Інших доводів порушення прав позивача, як власниці спірного житлового приміщення, позов не містить.
З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.
Також, слід зазначити, щодо вимог позивача про скасування реєстрації відповідача шляхом зняття його з реєстрації, позов задоволенню також не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання не передбачено законом, як самостійний спосіб захисту порушеного права.
Таким чином, рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, компетентним (уповноваженим державою) органом. Окрім цього спору між позивачем та реєстраційною службою з приводу зняття відповідача з реєстраційного обліку немає, а тому позовні вимоги в даній частині є передчасними.
Керуючись ст. 405 ЦК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити повністю.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20-ти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Білінська О.В.