ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4640/20 Справа № 216/4706/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Чубіна А.В.

сторони справи :

позивач за первісним позовом і відповіда за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідачі за первісним позовом:ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_3 (за первісним позовом), Перша Державна Криворізька нотаріальна контора (за зустрічним позовом)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , Криворізька філія Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Чепурнова Віталія Івановича на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 лютого 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є рідною тіткою позивача. Після її смерті залишилася спадщина, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 29.06.1993, згідно з яким заповіла вказану квартиру позивачу.

30.08.2016 ОСОБА_1 отримала у державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом та стала власником вищевказаного нерухомого майна. Однак, на теперішній час вона не може скористатися своїми правами, оскільки відповідачі перешкоджають їй вселитися у вказану квартиру, утримують у себе ключі від замка вхідних дверей та ображають її, не бажаючи вирішити питання у мирний спосіб.

Позивач просила зобов`язати відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити позивача у квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод щодо заміни замка на вхідних дверях квартири, а також стягнути з відповідачів на її користь судовий збір.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, яку 14.06.2019 уточнила та обґрунтовувала тим, що після смерті ОСОБА_5 до Першої криворізької державної нотаріальної контори з письмовими заявами звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Їх заяви було прийнято одночасно об 11.50 год 27.10.2010 та одночасно вчинено дії з нотаріальним реєстром, чим було порушено таємницю нотаріальної дії.

18.11.2010 до Першої криворізької державної нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 .

Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори від 08.07.2011 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.06.2012 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа - Перша криворізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом було задоволено.

За ОСОБА_8 було визнано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , в порядку спадкування за заповітом. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення від спадкування відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.11.2012 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на зазначене рішення суду першої інстанції задоволено частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.06.2012 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

У зв`язку з чим, відповідач вважала, що саме вона має отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом. Про те, що нотаріус видала дублікат заповіту, складеного 29.06.1993 померлою ОСОБА_5 та видала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, відповідач дізналася коли ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Відповідач вважає, що свідоцтво про право на спадщину видано позивачу незаконно, оскільки з дублікату заповіту вбачається, що ОСОБА_5 заповіла належну їй квартиру іншій особі, а саме: ОСОБА_1 . У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 30.08.2016 державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. на ім`я ОСОБА_1 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю задоволені.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом:

- вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 ;

- зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні та перешкод щодо заміни замка на вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 275 гривень 60 копійок (двісті сімдесят п`ять гривень шістдесят копійок).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 275 гривень 60 копійок (двісті сімдесят п`ять гривень шістдесят копійок).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Першої Державної Криворізької нотаріальної контори за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чепурнов В.І., посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ставить питання про його скасування в повному обсязі.

При цьому зазначає, що під час судового розгляду, відповідач звертав увагу суду на те, що у позовній заяві ОСОБА_1 не міститься виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також не зазначені докази, що підтверджують вказані обставини. Вказує, що позивачем не було надано суду доказів щодо першкод у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою, більш того, відповідач вказувала, що позивач взагалі не зверталась до відповідачів з приводу вселення в спірну квартиру. Суд зробив висновок, що позивача не допускають в спірну квартиру лише на підставі посилань про звернення до дільничого, яке жодними письмовими доказами не підтверджено.

Окрім того, скаржник зазначає, що суд за власною ініціативою здійснив наукове дослідження написання прізвища позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та вивчив практику лінгвістичних експертиз, про що представники позивача не просили суд. Вказує, що суд, першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову грубо порушив вимоги п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, оскільки позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, розглянув в позовному, а не не в окремому провадженні. Наголошує на тому, що з дослідженого судом заповіту вбачається, що ОСОБА_5 заповіла належну їй квартиру ОСОБА_1 і цей заповіт не дозволяє ідентифікувати ОСОБА_1 , як особу на користь якої померла зробила розпорядження на випадок своєї смерті на ім`я ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника відповідача Чепурнова В.І. , який підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити, вислухавши представників позивача, адвоката Бутенка О.В., ОСОБА_13 , які кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача, просили оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є племінницею померлої ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_5 мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло належала ОСОБА_5 на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією актового запису про смерть № 645 від 31 травня 2010 року.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, який був посвідчений Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 29 червня 1993 року за Р-2-4313, згідно з яким належну їй квартиру, що розташована за вказаною вище адресою вона заповідала своїй племінниці, позивачу у справі ОСОБА_1 .

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказані обставини також були встановлені рішенням Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2012 у справі №2-3010/2011, від 20.05.2014 у справі №216/7211/13-2, а також у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.11.2012, а тому, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказування.

13 серпня 2016 року державний нотаріус Першої криворізької державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я спадкоємця ОСОБА_1 , що складається з однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 139, 140). На підставі даного свідоцтва було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру за №16186989, що підтверджується Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що право власності позивача на квартиру набуто та зареєстроване в передбаченому законом порядку, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю, не допускаючи її до спірної квартири та не надаючи можливості замінити замок на вхідних дверях квартири, а переконливих спростувань доводів позивача відповідачами не надано.

Відмовляючи позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним судовим розглядом не встановлено.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами представника відовідача Чепурнова В.І. , з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду справи у повній мірі встановив всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пунктом 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом першої інстанції було перевірено і встановлено, що право власності позивача на спірну квартиру набуто та зареєстроване в передбаченому законом порядку, тоді, як відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не допускаючи її до квартири та не надаючи можливість замінити замок на вхідних дверях квартири, переконливих спростувань доводам позивача відповідачами не надано.

З матеріалів справи видно, що спір між сторонами за спадкове майно (квартиру) тягнеться з 2010 року, з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_5 , що підтверджено наявними у справі доказами, рішеннями суддів першої і апеляційної інстанцій та не заперечується сторонами по справі, тому доводи скаржника, що в позовній заяві ОСОБА_1 не міститься виклад обставин, яким остання обґрунтовує свої вимоги щодо усунення перешкод в користуванні власністю, колегія суддів не сприймає, оскільки, якщо б, з боку відповідачів не чинилися позивачу перешкоди в користуванні належній їй на праві власності квартирою, не існувало б первісного позову, тому висновки суду, щодо обґрунтованості і доведеності позивачем своїх позовних вимог, колегія суддів вважає правильним.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 69 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, крім перевірки факту смерті спадкодавця, перевіряє наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Крім того, перевіряє також коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

До кола таких осіб входять лише особи, визначені у ч.1 ст.1241 ЦК України, а саме малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), непрацездатна вдова (вдівець), непрацездатні батьки (усиновителі). Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звертались позивач ОСОБА_1 , на яку спадкодавцем за час життя був складений заповіт і відповідач ОСОБА_2 , яка не оскаржувала заповіт рідної сестри ОСОБА_5 , вимог про визнання його недійсним не заявляла, тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення зустрічних позивних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Доводи представника відповідача, що особа, якій видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не мала права на спадкування, оскільки в заповіті ОСОБА_5 , який був посвідчений Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 29 червня 1993 року за Р-2-4313, заповідувач вказав особу, якій заповіла майно - ОСОБА_1 , а свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано іншій особі - ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції і цим доводам надана належна правова оцінка відображена в судовому рішенні.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що особа, зазначена в заповіті ( ОСОБА_1 ) не є особою, якій нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ( ОСОБА_1 ), як і не доведено той факт, що позивач ОСОБА_1 не мала права на спадкування після померлої тітки ОСОБА_5 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи спір в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються сукупністю письмових доказів, а доводи представника відповідача Чепурнова В.І. в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року було задоволено клопотання представника відповідача про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення до ухвалення судового рішення по справі (а.с.91, т.2), враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1653,60 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга представника відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Чепурнова Віталія Івановича залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути зОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1653,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: