КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5124/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3.06.2020 р. Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного

суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2020 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про вселення в квартиру, що є спільною частковою власністю

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2020 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру, що є спільною частковою власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити, вселити її у спірну квартиру, та усунути перешкоди, які чинить співвласник ОСОБА_2 у здійсненні права користування та розпорядження спільним майном, а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір,

посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2005 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вподальшому АДРЕСА_1 було перейменовано на АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами по справі, вказана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Обгрунтовуючи позов позивачка посилалася на те, що 10.07.2019 р. ОСОБА_2 без погодження з нею, скориставшись тим, що вона перебувала за межами Києва, поставив залізні двері до спірної квартири та змінив замки, на підтвердження чого позивачка посилалася на неодноразові звернення до Дніпровського районного управління Головного управління в місті Києві МВС України.

Так, згідно відповіді Дніпровського районного управління Головного управління в місті Києві МВС України від 19.05.2015 р. (вих.№48/С-2313) підтверджено звернення позивачки до працівників поліції за період з 25.01.2013 року по 18.05.2015 року.

Проте, постановлюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що із даної відповіді не можливо встановити підстави звернення позивачки до поліції, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що позивачкою відповідності до вказаної статті, не надано доказів того, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні спірною квартирою починаючи з 10 липня 2019 року.

Обгрунтовуючи апеляцію позивачка, зокрема, зазначала, що 16.07.2019 р. вона зверталася до поліції з приводу того, що відповідач (колишній чоловік) 10.07.2019 р. без її згоди замінив двері (встановив залізні двері) та замки у спірній квартирі, створивши тим самим їй перешкоду у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 .

Вказана обставина підтверджується довідкою Дніпровського управління поліції ГУ національної поліції у м.Києві від 5.08.2019 р. №10960/125/50/05-2019 (а.с.55).

Такі доводи апеляційної скарги є слушними.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.ст.317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою;

співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю;

кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст.383, 321 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Проте, суд першої інстанції на ці норми закону належної уваги не звернув, належної оцінки обставинам справи та наявним доказам не дав, неповно з`ясував обставини справи, зокрема, що позивачка є власником спірної квартири, а тому дійшов хибного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обгрунтованим, тому, воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову про вселення позивачки.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується вимоги апеляції позивачки щодо усунення перешкод, то відповідно її заяви від 13.09.2019 р. (а.с.14), в якій нею було уточнено позовні вимоги, позивачка просила залишити тільки одну позовну вимогу про її вселення в спірну квартиру, тому, вимога про усунення перешкод не може бути взята до уваги.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позов підлягає задоволенню, то вимоги апеляції щодо покладення судових витрат - судового збору за подачу позову та апеляції відповідно 768,40 грн. та 845,24 грн. на відповідача - підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, ст.ст.321, 383, 391 ЦК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2020 р. - скасувати і постановити нове, яким позов задовольнити. Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову та апеляції відповідно 768,40 грн. та 845,24 грн.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :