П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/12759/17

Номер провадження 22-ц/824/425/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Грошової С.В. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л. О., ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л. О., ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов Павло Юрійович, про визнання недійсним договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано, тим що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 126 відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 140 000 доларів США під заставу квартири АДРЕСА_1 з терміном дії до 10 лютого 2022 року.

26 лютого 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бойко Л. Л., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1

28 жовтня 2010 року ПАТ «Український професійний банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 126 від 26 лютого 2007 року в розмірі 987 286 грн. 12 коп. та судових витрат у розмірі 1 820 грн.

Позивач зазначає, що на момент отримання банком виконавчого листа за вищевказаним судовим рішенням, остання в добровільному порядку частково погасила заборгованість за кредитним договором у сумі 347 043 грн. 50 коп., таким чином сума її боргу складала 640 242 грн. 63 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року виконавчий лист № 2-3897/10 виданий на підставі вищевказаного рішення суду, визнано таким, що не підлягає виконанню в частині добровільного погашення ОСОБА_1 заборгованості в сумі 347 043 грн. 50 коп.

Позивач зазначає про те, що вона отримала від ПАТ «Український професійний банк» повідомлення від 07 вересня 2017 року про те, що 06 вересня 2017 року банк відступив ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладені між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 26 лютого 2007 року. Крім того, банк повідомив про те, що відступлення права вимоги відбулося на суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 87 655 доларів США 71 цент, що за курсом НБУ складає 2 275 039 грн. 35 коп.

Позивач зазначає про те, що вона отримала від ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги від 07 вересня 2017 року із копіями договорів про відступлення права вимоги з № 23 та № 23/1 від 06 вересня 2017 року та письмову вимогу з якої вбачається, що позивачу необхідно протягом 30 днів перерахувати на вказаний у вимозі рахунок 87 655 доларів США 71 цент, а в разі невиконання вказаної вимоги ним буде звернуто стягнення на належне їй майно шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Позивач вважає вищевказані дії ОСОБА_2 та ПАТ «Український професійний банк» незаконними та такими, що порушують її майнові права. Крім того, на думку позивача, відступлення права вимоги відбулося за боргом в неіснуючій сумі, що ставить під загрозу його права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року (т. ІІ а.с. 125-166) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, визнано недійсним з моменту укладення договору № 23 від 06 вересня 2017 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 126 від 26 лютого 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 ; визнано недійсним з моменту укладення договір № 23/1 від 06 вересня 2017 року про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 26 лютого 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 176 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим Павлом Юрійовичем, укладений між Публічним акціонерним товариством «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 . Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Л. О. на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 320 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 05 грудня 2019 року Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Грошової С. В. направило апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин у справі, неправильне застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні, яке відбулося 19 квітня 2019 року представник скаржника був відсутній, при цьому, матеріали справи не містять належних доказів повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим, його було позбавлено можливості прийняти участь у розгляді справи та надати пояснення по суті даного спору.

На думку скаржника, судом першої інстанції було помилково застосовано до спірних правовідносин приписи Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», що призвело до хибного висновку щодо правової природи договору відступлення прав вимоги.

Скаржник посилається на те, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобов`язання припинене у зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, а відтак, банк не мав права нараховувати відсотки, що зумовило відступлення неіснуючої суми заборгованості. Разом з тим, на думку скаржника, такі висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки наявність судового рішення не є підставою для припинення зобов`язання.

Так, 25 липня 2013 року на виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року банком було отримано виконавчий лист № 2-3897/10 та пред`явлено його до виконання. Проте, після відкриття виконавчого провадження позивач звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ПАТ «УПБ» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зокрема на суму 347 708 грн. 03 коп. Позовну заяву мотивувала тим, що після ухвалення судового рішення нею було здійснено часткове добровільне його виконання на вищезазначену суму.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року, виконавчий лист № 2-3897/10 виданий 25 липня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області визнано таким, що не підлягає виконанню в частині добровільного погашення ОСОБА_1 заборгованості в сумі 347 043 грн. 50 коп.

Скаржник зазначає, що позивачем дійсно було добровільно здійснено погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 347 043 грн. 50 коп., при цьому, розподіл грошових коштів при її погашенні здійснювався відповідно до умов кредитного договору за офіційним курсом гривні до долара США на дату здійснення погашення. Таким чином, грошове зобов`язання позивача виникло і обліковується на балансі банку в іноземній валюті.

Скаржник посилається на те, що згідно пункту 3.2. кредитного договору, банк надав позивачу грошові кошти в сумі 140 000 доларів США, шляхом видачі готівки, разом з тим, позивач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на дату укладення договору про відступлення прав вимоги становила 87 655,77 доларів США.

На думку скаржника, судом першої інстанції безпідставно ототожнено суму заборгованості за кредитом із гривневим еквівалентом суми стягнення, що зазначена у судовому рішенні. Так, незважаючи на наявність у виконавчому документі гривневого еквіваленту, сума, що підлягала стягненню визначена саме в іноземній валюті - доларах США, при цьому й сама заборгованість обліковувалась у доларах США.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року поновлено скаржнику процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, зупинено дію оскаржуваного судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

03 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив від позивача, з відповідними підтвердженнями його надсилання іншим учасникам справи. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що апеляційна скарга на думку останньої є надуманою, не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Позивач не погоджується з думкою позивача про те, що дану справу розглянуто за відсутності представника банку, що є підставою для скасування рішення суду, крім того, позивач посилається на те, що неявка представників банку в судове засідання спричинило затягування строків розгляду справи, що є порушенням норм ЦПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На думку позивача суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність спірних договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами.

На думку позивача, скаржник не довів наявність заборгованості у неї перед банком у сумі 87 655 доларів США 71 центів.

Позивач зазначає про те, що максимальна сума заборгованості за кредитним договором № 126 від 26 лютого 2007 року станом на 06 вересня 2017 року могла б складати 640 242 грн. 63 коп., по стягненню якої сплив строк позовної давності.

Позивач посилається на те, що спірні зобов`язання між ОСОБА_1 та ПАТ «УПБ» випливають з кредитного договору, який було укладено між банком та фізичною особою, а в таких зобов`язаннях зміна кредитора фізичною особою не допускається. Таким чином, ПАТ «УПБ» не мав права переуступати фізичній особі, яка не має індивідуальної ліцензії НБУ борг за кредитним зобов`язанням в іноземній валюті.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Бондаренко М. Г. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Доценко В. О. та третя особа - ОСОБА_3 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Відповідач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що права кредитора за кредитним договором, а також право вимоги до іпотекодавців, майном яких забезпечено кредит, можуть бути відступлені виключно банківській чи іншій фінансовій установі. Таким чином, ні фізична, ні юридична особа, якщо вона не має статусу банку чи іншої фінансової установи не можуть бути іпотекодержателем за договором іпотеки, яким забезпечується виконання зобов`язання за кредитним договором. Крім того, оскільки фізична особа не є спеціальним суб`єктом, визначеним ст.. 1054 ЦК України, до неї не можуть перейти права кредитора за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 126, за умовами якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі, на строк та умовах, передбачених у договорі, а позичальник зобов`язується отримати та повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором (т. І а.с. 04).

Згідно вищевказаного договору, кредит надається з лімітом заборгованості у сумі 157 640 доларів США (п. 1.2.), строк кредиту: з 26 лютого 2007 року по 10 лютого 2022 рік (п. 1.3.) з процентною ставкою 12% річних (п.1.4.) призначення кредиту - придбання житла по програмі кредитування «Житло в кредит» та оплату страхових платежів (п. 1.6.), повернення кредиту забезпечується заставою власного майна позичальника (іпотечний договір від 26 лютого 2007 року).

26 лютого 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до п. 6. якого, іпотекодавець, в забезпечення виконання власних зобов`язань за кредитним договором, надав в іпотеку власне нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95,20 кв.м., жилою площею 53,50 кв.м. (т. І а.с. 06-10).

06 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 23 про відступлення прав вимоги за кредитним договором (т. І а.с. 05).

06 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 23/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором (т. І а.с. 11-12).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Український Професійний Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 987 286 грн. 12 коп., та судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді у сумі 1 820 грн., а всього 989 106 грн. 12 коп.(т. І а.с. 13-14).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2014 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню у справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково, визнано виконавчий лист № 2-3897/10 виданий 25 липня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області таким, що не підлягає виконанню в частині добровільного погашення ОСОБА_1 заборгованості в сумі 347 043 грн. 50 коп. У задоволенні решти заяви, відмовлено (т. І а.с. 15-18).

07 вересня 2017 року ПАТ «Український Професійний Банк» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги, відповідно до якого, банк відступив право вимоги за кредитним договором № 126 від 26 лютого 2007 року та за іпотечним договором від 26 лютого 2007 року за реєстровим номером № 1630 укладених між ВАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Право вимоги банка до боржника визначене у сумі 87 655,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ встановленим на дату укладення договору складає 2 275 039 грн. 35 коп. (т. І а.с. 19).

07 вересня 2017 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним та іпотечним договорами з копіями договорів про відступлення прав вимоги (а.с. 20-21а) та вимогу про усунення порушень по кредитному договору № 126 від 26 лютого 2007 року (а.с. 22).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача та про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (т. ІІ а.с. 27).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 травня 2018 року (т. ІІ а.с. 28-31), яка постановою Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2018 року залишена без змін (т. ІІ а.с. 32-39) заяву ОСОБА_2 задоволено частково, замінено стягувача ПАТ «Український Професійний Банк» на його правонаступника ОСОБА_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Вишгородським районним судом Київської області 25 липня 2013 року по справі № 2-3897/10 за позовом ПАТ «Український Професійний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В іншій частині вимог, відмовлено.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

Згідно частини 3 вищевказаної статті, кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до частини другої статті 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно приписів статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулась заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з наданням фінансових послуг на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами. Таким чином, відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» призвело до хибного висновку щодо правової природи укладеного між відповідачами договору відступлення прав вимоги, з чим не може погодитись колегія суддів, оскільки, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, норми вищевказаного закону застосовано судом з метою правильного розмежування правочинів, предметом яких є право вимоги та не є безумовною підставою для визначення правової природи вищевказаного правочину.

Посилання скаржника на те, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з припинення грошового зобов`язання у зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, не спростовують висновків суду, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення, основною підставо для задоволення позовних вимог стало те, що право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки можуть бути відступлені виключно банківській чи іншій фінансовій установ.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що останній не був присутнім в судовому засіданні, яке відбулося 19 квітня 2019 року, крім того, матеріали справи не містять належних доказів повідомлення його про час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим, скаржника було позбавлено можливості прийняти участь у розгляді справи та надати пояснення по суті даного спору, разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Грошової С.В. - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова