ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2683/19 Номер провадження 22-ц/814/1455/20Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження (із повідомленням учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 10 квітня 2019 року, постановлену суддею Крючко Н.І., про закриття провадження,

у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерства соціальної політики України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Антитерористичного центру при СБУ України, про встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України,

в с т а н о в и в:

11.11.2019 ОСОБА_1 , будучи учасником бойових дій, звернувся в суд із указаною заявою. Посилаючись на норми національного та міжнародного права, а також практику Європейського суду з прав людини, просить встановити юридичний факт збройної агресії Російської Федерації проти України та безпосередню його участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 10 квітня 2019 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерства соціальної політики України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Антитерористичного центру при СБУ України,про встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводить, що факт його беззаперечної участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України підтверджується посвідченням про відрядження, виданим Полтавським РВ УМВС України в Полтавській області, а тому не може ставитися судом під сумнів.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не врахував, що згідно рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України та посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.06.2016, він, ОСОБА_1 , визнаний учасником бойових дій. Також згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 22.09.2016, виданого Управлінням соціального захисту населення Подільської районної у м.Полтаві ради, він є інвалідом 2-ї групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Заперечує залучення районним судом до участі у справі в якості заінтересованої особи Головного управління Національної поліції у Полтавській області, оскільки обставини поданої ним заяви не стосуються прав та інтересів цієї установи. Оскільки у відрядженні у ГУ МВС України в Харківській області у м.Ізюм з подальшою дислокацією в ГУ МВС України в Донецькій області у м.Червоний Лиман, Святогірськ, Краматорськ Донецької області, він приймав участь у проведенні антитерористичної операції, визначеної Законом України «Про боротьбу з тероризмом», як працівник міліції, а не поліції.

Посилаючись на межі повноважень та мету створення Антитерористичного центру при СБУ України, заперечує проти його залучення до участі у справі в якості заінтересованої особи.

Із підстав, викладених у заяві про встановлення юридичного факту та з урахування практики Європейського суду з прав людини, вимог статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю та Декларації про права інвалідів, просить апеляційний суд захисти порушене право на національному рівні та зазначає, що вказана справа буде предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

21.05.2020 заінтересована особа - ГУ Національної поліції в Полтавській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Вважає доводи апеляційної скарги про безпосередню участь заявника в антитерористичній операції такими, що не становлять предмет розгляду даної справи, тоді як факт збройної агресії Російської Федерації відносно України - є загальновідомим та не може встановлюватися в судовому порядку, оскільки пов`язаний із дискреційними повноваженнями Верховної Ради України та Президента України.

Посилаючись на судове рішення у справі №761/9437/15-ц, доводить, що наявність або відсутність факту збройної агресії РФ проти України не впливає на виникнення, зміну чи припинення особистих чи майнових прав заявника.

29.05.2020 апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу заінтересованої особи - Антитерористичного центру при СБУ України, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Наголошує, що факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим та закріпленим державою на законодавчому рівні. ОСОБА_1 у заяві про встановлення юридичного факту підтверджує його загальновідомість, тоді як сама заява не містить обґрунтувань, яким чином буде впливати встановлення судом факту збройної агресії Росії проти України на його права.

Зазначає, що громадянин ОСОБА_1 у порядку, визначеному ст.13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», наказами керівництва АТЦ при СБ України до проведення АТО персонально не залучався, клопотання від суб`єкта боротьби з тероризмом про його залучення протягом часу проведення АТО не надходили.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду України, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі №233/2929/17, стверджує, що встановлення судом факту участі заявника в антитерористичній операції не дає правових підстав для прийняття рішення щодо встановлення факту його залучення до проведення АТО та має вирішуватися в позасудовому порядку.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить таких висновків.

Судом установлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 , будучи капітаном міліції, старшим оперуповноваженим сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю Полтавського районного відділу УМВС України в Полтавській області, у відповідності до наказів керівника антитерористичного центру СБУ від 06.04.2014 №33/55Т, від 08.04.2014 №33/75Т, службової телеграми МВС України від 04.05.2014 №7999/Яр та наказу УМВС України у Полтавській області від 06.06.2014 №241 о/с дск з 08.06.2014 по 10.07.2014 перебував у відрядженні в ГУМВС України в Харківській області у місті Ізюм з подальшою дислокацією в ГУМВС України в Донецькій області у міста Червоний Лиман, Святогірськ та Краматорськ Донецької області, де приймав участь у проведенні антитерористичної операції, визначеної Законом України «Про боротьбу з тероризмом». Наведене підтверджується довідкою Краматорського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області від 12.08.2014 №1-9360./а.с.31/

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, районний суд виходив із того, що встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим та встановлення не потребує, тоді як окремо встановлення факту участі заявника в антитерористичній операції не має юридичного значення, оскільки встановлення таких обставин є складовою процесу надання особі статусу учасника бойових дій, для проведення якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи, рішення яких підлягає оскарженню в судовому порядку.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не може погодитися з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 №5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

При цьому, характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, відповідно до вимог положень глави 6 (Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення) розділу IV (Окреме провадження) ЦПК України особа повинна зазначити мету встановлення юридичного факту, що дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки та чи підлягає він встановленню в судовому порядку. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Як убачається зі змісту заяви, встановлення юридичного факту збройної агресії Російської Федерації проти України та безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, ОСОБА_1 пов`язує із міжнародним законодавством та наміром звернутися до Європейського суду з прав людини. При цьому заявник зазначає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.3 ст.82 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 не пов`язує підставу звернення до суду із вказаною заявою необхідністю отримання статусу учасника бойових дій, посилаючись на вже наявний у нього такий правовий статус, що підтверджується виданим 19.06.2015 на його ім`я посвідченням серії НОМЕР_1 учасника бойових дій.

Натомість вимога ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту його безпосередньої участі в антитерористичній операції заперечується заінтересованою особою - Антитерористичним центром при СБУ України з посиланням на те, що ОСОБА_1 у порядку, визначеному ст.13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», наказами керівництва АТЦ при СБ України до проведення АТО персонально не залучався, клопотання від суб`єкта боротьби з тероризмом про його залучення протягом часу проведення АТО не надходили.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував фактичні обставини, зокрема: не з`ясував у заявника, з виникненням у нього яких прав він пов`язує заявлений до встановлення факт; чи підлягає заявлений факт встановленню в судовому порядку; чи вбачається спір про право та з урахуванням встановленого вирішити справу. Тому закриття районним судом провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України без дотримання вимоги ч.1 ст.256 ЦПК України є передчасним.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, згідно п.п. 3,4 ч.1 ст.379 ЦПК України, є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали районного суду і направлення матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 10 квітня 2019 року- скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.06.2020.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська