Ухвала

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/46925/18

провадження № 61-5236св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 жовтня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1560 від 05 жовтня 2012 року, розірвано.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення коштів та визначення місця проживання дитини відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку,що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дитини, а тому, шлюб потрібно розірвати, відповідно, позовну заяву можливо задовольнити у цій частині.

Відмовляючи у стягненні грошової компенсації, суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 14, 15 СК України, вважав, що правовою підставою для такого стягнення є судове рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки ухвалене судом першої інстанції 06 листопада 2019 року рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким не є, вимогу позивача про стягнення коштів вважав передчасною.

Оскільки суду не надано доказів того, що права позивача стосовно визначення місця проживання дитини з боку відповідача порушено, враховуючи відсутність спору між сторонами про визначення місця проживання дитини чи іншого порушення права з боку відповідача, що підлягають захисту відповідно до способів, визначених статтею 16 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року оскаржувалось у частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів скасовано, позов у цій частині задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі еквівалентному 225 000,00 доларів США, що на момент виплати за курсом Національного банку України на час ухвалення цього рішення становить 5499697,50 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 , не визнає вимогу позивача про стягнення грошової компенсації, остання вбачає порушення своїх прав у наслідках, спричинених розірванням шлюбу, а тому одночасне заявлення нею вимог про розірвання шлюбу та стягнення грошової компенсації є належним способом захисту її цивільних прав та інтересів.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що варто враховувати, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Апеляційним судом залишено поза увагою, що позивач звернувся до суду за захистом права, яке на дату звернення останнього до суду не було порушеним, не визнаним або оспореним. Таким чином рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України щодо способу захисту порушеного права та інтересів.

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував, що рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що шлюбний договір наразі є чинним та ніким не оскаржений, будь-які зміни до нього сторонами не вносились.Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що укладаючи шлюбний договір та визначаючи розмір грошової компенсації у разі розірвання шлюбу, відповідач брав на себе певні ризики та в момент укладання договору розумів його умови.

Частиною другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги викликають необхідність перевірки матеріалів справи.

Підстави для виклику сторін відсутні.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

З урахуванням категорії та складності справи, з огляду на положення частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, справа підлягає розгляду в складі п`яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року призначити до судового розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська