Провадження №22-ц/812/1021/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засідання цивільну справу №490/10805/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 23 квітня 2020 року, повний текст якої складений того ж дня, за заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и л а :

У січні 2020 р. представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано заяву про поворот виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 р., а саме заявник просив повернути відповідачеві з Державного бюджету України грошову суму у розмірі 1214 грн. 24 коп., судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., виконавчий збір в сумі 76 грн. 84 коп. та витрати виконавчого провадження в сумі 369 грн.

Заява мотивована тим, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 р. у справі №490/10805/18 змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 р. по справі №490/1506/14-ц. Відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/1506/14-ц на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 р. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 02 травня 2019 р. і до її повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2019 року заочне рішення від 02 травня 209 року скасовано. Після скасування заочного рішення по даній справі, дізнавшись, що перебуває у реєстрі боржників, ОСОБА_1 на підставі вимоги державного виконавця сплатив на виконання цього рішення суду грошову суму у розмірі 1214 грн. 24 коп., яка складається із: судового збору - 768 грн. 40 коп., виконавчого збору - та витрат виконавчого провадження - 369 грн. З огляду на те, що заочне рішення суду, на підставі якого вказані суми були сплачені, скасовано, виконавче провадження ВП№59458667 закінчено у зв`язку із фактичним виконанням судового рішення, а вирішити повернення сплачених сум у позасудовому порядку через органи державної виконавчої служби не вдалося, представник відповідача просив про задоволення заяви.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2020 р. у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що клопотання заявника в частині стягнення сплаченого судового збору, понесеного у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції в порядку заочного розгляду, по суті стосується нового перерозподілу судових витрат внаслідок скасування цього рішення в порядку статей 287-288 ЦПК України, тому правові підстави для вирішення порушеного ним питання в поряду повороту виконання судового рішення, визначеного статтею 444 ЦПК України, відсутні. Відповідно до частини 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Тому суд зробив висновок, що питання про повернення боржнику витрат, понесених під час виконавчого провадження у разі його закінчення у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало примусовому виконанню, вирішується державним чи приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», й до процесуальних повноважень суду не відноситься.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково виходив з того, що клопотання заявника в частині стягнення сплаченого судового збору, понесеного у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції в порядку заочного розгляду, по суті стосується нового перерозподілу судових витрат внаслідок скасування цього рішення, оскільки заявник просить саме про повернення сторін виконавчого провадження в попереднє становище. Щодо відмови у повороті в частині повернення сплаченого відповідачем виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, то виконавче провадження закінчено у зв`язку із фактичним виконанням, після скасування рішення суду не відновлено, гроші заявникові не повернуті, а скарга ГТУЮ у Миколаївській області залишена без задоволення. Крім того, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2019 року фактично виконано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у сумі 768 грн. 40 коп., тобто відповідач сплатив на користь держави за вирішення даної справи судовий збір у подвійному розмірі.

В судовому засіданні колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справі, які були повідомлені про участь у справі відповідно до положень частин 1, 3, 5, 6статей 128, 130 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2018 р. ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини.

Позов було мотивовано тим, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачкою. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 р. з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки в сумі 1550 грн. щомісячно, з урахуванням індексів інфляції, починаючи з 05 лютого 2014 р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказувала, що майновий стан відповідача змінився, він більше не працює на раніше займаній посаді матроса другого класу судна БАТ М «MAINSTEREAM», приховує доходи. Проте доходи відповідача зросли, про що свідчить те, що 17 листопада 2016 р. він придбав автомобіль Chevrolet aveo, 2008 р. випуску.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що визначений судом у 2014 р. розмір аліментів на утримання дитини є недостатнім для забезпечення її гармонійного розвитку, позивач просила про збільшення розміру аліментів на утримання дитини з 1550 грн. до 2500 грн. щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з дати ухвалення рішення і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 р. змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 р. по справі №490/1506/14-ц. Відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва по справі №490/1506/14-ц на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 р. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 02 травня 2019 р. і до її повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

За заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення вказане рішення ухвалою суду від 11 липня 2019 року було скасовано.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2019 р. позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Змінено розмір аліментів, відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва у справі №490/1506/14 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі 1 700 грн., починаючи з 18 грудня 2019 р. і до її повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Сторони подали на рішення суду першої інстанції апеляційні скарги.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником адвокатом Вдовиченко І.С., залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задоволено частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2019 р. в частині часу початку присудження збільшеного розміру аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання їх доньки ОСОБА_4 , змінено, постановлено вважати початком присудження зміни розміру аліментів 10 березня 2020 р.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

На підставі заочного рішення по справі від 02 травня 2019 року було видано виконавчий лист та державним виконавцем Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження ВП№59458667, в межах якого на виконання рішення суду відповідачем 03 жовтня 2019 р. сплачено грошові кошти в розмірі 1214 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 142).

Як стверджує заявник, за цією квитанцією ним сплачено: судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., виконавчий збір у розмірі 76 грн. 84 коп. та витрати виконавчого провадження в сумі 369 грн.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 17 жовтня 2019 р. закінчено виконавче провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу - виконавчого листа № 490/10805/18, виданого 04 червня 2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 768 грн. 40 коп. на користь Центрального районного суду м. Миколаєва (а.с. 141).

Звертаючись із даною заяву, представник ОСОБА_1 просила про поворот виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2019 р., а саме: повернути відповідачеві з Державного бюджету України грошову суму у розмірі 1214 грн. 24 коп., яка складається із сплаченого судового збору у сумі 768 грн. 40 коп., виконавчого збору в сумі 76 грн. 84 коп. та витрат виконавчого провадження в сумі 369 грн., посилаючись на те, що ці кошти були сплачені за заочним судовим рішення, яке було скасовано судом першої інстанції за заявою відповідача.

Підстави повороту рішення суду передбачені статтею 444 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1, 2, 3, 5, 9 цієї статті суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 445 ЦПК України, У справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року по справі №13-рп/2011 роз`яснено, що інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Враховуючи позицію Конституційного Суду України щодо тлумачення норми статті 380 ЦПК України, в редакції закону 2011 року, що регулює відносини, аналогічні за змістом визначеним у статті 444 ЦПК України, поворот виконання рішення - це повернення сторін виконавчого провадження в первісне становище у зв`язку із скасуванням виконаного рішення суду з метою поновлення їхніх прав.

За своєю суттю поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №569/15646/16-ц).

Тому суд на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення, має задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень, установлених законом, та у визначених цим законом випадках.

Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі.

За змістом наведених норм закону поворот виконання скасованого рішення суду допускається у разі його фактичного виконання і ухвалення судом нового рішення у справі.

Застосовуючи поворот виконання рішення суду, суд повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнуте з нього за скасованим рішенням.

Представник відповідача у поданій заяві ставив питання про повернення, в тому числі, сплаченого в дохід держави на виконання заочного рішення судового збору до перегляду цього рішення судом першої інстанції.

Однак, зазначеними положеннями статті 444 ЦПК України не передбачено застосування повороту виконання судового рішення в частині сплаченого судового збору у разі скасування заочного рішення судом, який це рішення ухвалив.

Щодо вимог про повернення сплаченого відповідачем у виконавчому провадженні виконавчого збору та виконавчих витрат.

Так, відповідно до частин 1, 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом частин 1-3 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

За такого сплачені ОСОБА_1 витрати виконавчого провадження та виконавчий збір не є сумами, які стягнути за рішенням суду, а тому їх повернення не може розглядатися за статтею 444 ЦПК України.

Крім того, відповідно до частини 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Таким чином, питання про повернення боржнику витрат понесених під час виконавчого провадження у разі його закінчення у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало примусовому виконанню, вирішується державним чи приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» й до процесуальних повноважень суду не відноситься.

Враховуючи викладене та положення частини 2 статті 445 ЦПК України, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування повороту виконання рішення суду, в зв`язку з чим відмовив у задоволенні заяви представника відповідача і колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Аргументи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди заявника із застосуванням судом положень статей 444, 445 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження» через помилкове тлумачення вказаних положень закону.

Так, як зазначено вище, поворот виконання рішення суду визначений статтею 444 ЦПК України і не передбачає можливість такого повороту у разі скасування заочного рішення судом, який його ухвалив за правилами статей 287-288 ЦПК України.

Щодо повернення сплачених відповідачем сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, то частиною 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений спеціальний порядок їх повернення у разі закінчення виконавчого провадження. У разі невиконання таких вимог оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця відбувається за статтею 74 вказаного закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 10 червня 2020 року