Дата документу 17.06.2020 Справа № 334/5077/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5077/19 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2087/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року за клопотанням ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року від Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 .

В клопотанні зазначено, що рішенням Совєтського районного суду м. Тули від 09 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 18 вересня 2018 року, задоволено частково позов ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_1 , відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 141 529 рублів, судові витрати за послуги представника в розмірі 15000 рублів, за оформлення нотаріальної довіреності в розмірі 1600 рублів, витрати по проведенню оцінки в розмірі 4000 рублів, по проведенню дефектовки транспортного засобу в розмірі 1500 рублів. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09 серпня 2018 року по вказаній справі на території Російської Федерації не виконувалось і підлягає виконанню.

Просив суд визнати та надати дозвіл на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року клопотання задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року (справа 2-1818/2018) за позовом ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_1 , відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 141 529 рублів, судові витрати за послуги представника в розмірі 15000 рублів, за оформлення нотаріальної довіреності в розмірі 1600 рублів, витрати по проведенню оцінки в розмірі 4000 рублів, по проведенню дефектовки транспортного засобу в розмірі 1500 рублів.

Видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 141 529 рублів, судові витрати за послуги представника в розмірі 15000 рублів, за оформлення нотаріальної довіреності в розмірі 1600 рублів, витрати по проведенню оцінки в розмірі 4000 рублів, по проведенню дефектовки транспортного засобу в розмірі 1500 рублів, а всього 163 629 рублів, що за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали складає 65 451,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даного клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду не встановлені обставини, передбачені статтею 55 Мінської Конвенції та ст.463 ЦПК України, які б перешкоджали виконанню рішення суду на території України, а також те, що при розгляді клопотання суд обмежується лише встановленням того, що передбачені Мінською Конвенцією умови додержано, суд вважає клопотання обґрунтованим, а вказане рішення таким, що підлягає примусовому виконанню на території України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом України.

Згідно статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 467 ЦПК України про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду суд у п`ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а також якщо у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

За заявою будь-якої із сторін і за наявності поважних причин суд може перенести час розгляду клопотання, про що повідомляє сторони.

Розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою з сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні із письмовим повідомленням сторін не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

Порядок вручення судових повісток визначений ч. 8 ст. 130 ЦПК України, яка передбачає, що особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що стягувач ОСОБА_2 мешкає в м. Тула.

Відповідно до статті 498 ЦПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено, - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" від 10 листопада 1994 року ратифікована Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка набула чинності з 14 квітня 1995 року і передбачає визнання та виконання рішень Російської Федерації Україною.

Статтею 5 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що при виконанні цієї Конвенції компетентні установи юстиції Договірних Сторін зносяться один з одним через свої центральні органи, якщо тільки цією Конвенцією не встановлений інший порядок зносин.

У пункті 2.1, 2.1.1 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2008 року за № 1092/5/54 зазначено, що у разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Доручення складається судом України, який розглядає цивільну справу, і повинно містити інформацію та документи, передбачені міжнародним договором України. Доручення адресується компетентному суду запитуваної держави.

Однак, судом першої інстанції у достатній мірі зазначені вимоги законів України та Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах не були враховані при вирішенні клопотання ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, зазначене клопотання розглядалось 30 жовтня 2019 року у судовому засіданні без участі осіб, які беруть участь у справі. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення в установленому законом порядку стягувача ОСОБА_2 та боржника ОСОБА_1 про день, час і місце розгляду зазначеного клопотання.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення стягувача та боржника про час і місце розгляду клопотання ОСОБА_2 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_1 , як це передбачено статтею 467 ЦПК України, то колегія суддів вважає, що клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року розглянуто всупереч вимогам статті 467 ЦПК України без відповідного повідомлення боржника.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування ухвали і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: