Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 607/16388/15-ц

провадження № 61-16931св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонере товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі-ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року в складі судді Дзюбича В. Л. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Танцюри О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У жовтні 2015 року Публічне акціонере товариство«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками у розмірі 19 437,92 швейцарських франків та 44,73 грн пені.

Позов мотивовано тим, що 12 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав позичальнику у платне, строкове користування грошові кошти в сумі 28 340,00 швейцарських франків, із сплатою відсотків у розмірі 7,99 % річних та кінцевим строком повернення кредиту до 10 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання позичальником його зобов`язань за цим договором, між позивачем та ОСОБА_2 12 грудня 2006 року укладено договір поруки № 1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася нести солідарну з позичальником відповідальність перед позивачем щодо повернення кредитних коштів та інших похідних сум.

ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення заборгованості за щомісячними платежами у зв`язку із чим станом на 29 вересня 2015 року утворилася заборгованість, у розмірі 19 437,92 швейцарських франків, з яких: 17 206,46 швейцарських франків - строкова заборгованість по кредиту; 1 409,68 швейцарських франків - прострочена заборгованість по кредиту; 136,71 швейцарських франків - поточна заборгованість по відсотках; 685,07 швейцарських франків -прострочена заборгованість по відсотках, а також 44,73 грн нарахованої пені з яких: 33,50 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та 11,23 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату відсотків.

Ураховуючи зазначені вище обставини, позивач звернулася до суду із указаним позовом.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», просивши суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 грудня 2006 року № 0.

Зустрічний позов мотивований тим, що 12 грудня 2006 року між сторонами укладено спірний кредитний договір, з метою придбання позичальником квартири. У тексті договору зазначено, що кредит надається у розмірі 28 340,00 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті станом на день укладення договору становить 118 487,86 грн, тобто фактично валютою даного зобов`язання була національна грошова одиниця - гривня. Всі розрахунки за придбання квартири були проведені у гривні, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою продавця квартири, згідно якої він сплатив за придбану нерухомість кошти в сумі 151 500,00 грн про що відомо банку, а отже валютний кредит носить фіктивний характер. Вказане підтверджується тим, що на момент укладення кредитного договору була чинною постанова правління Національного Банку України від 26 березня 1998 року № 119, якою встановлено використання іноземної валюти, як засобу платежу за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Таким чином, у банку вказаної індивідуальної ліцензії на момент укладення кредитного договору не було. Погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалось у національній валюті, яку банк сам обмінював на валюту та зараховував на свої рахунки. Банком не надано до суду доказів передачі коштів в іноземній валюті в сумі 28 340,00 швейцарських франків, а отже ПАТ «УкрСиббанк» не доведено факт видачі ОСОБА_1 грошових коштів в іноземній валюті. Просив зустрічний позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 листопада 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12 грудня 2006 року у сумі 19 437,92 швейцарських франків та 44,73 грн заборгованості по сплаті пені; відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом на підставі та в межах банківської ліцензії уклав із позичальником кредитний договір, валютою якого є швейцарський франк, та на виконання своїх обов`язків за цим договором перерахував на відповідний рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у визначеній кредитним договором валюті та розмірі - 28 340,00 швейцарських франків та із зазначенням цієї суми у гривневому еквіваленті згідно діючого на той часу встановленого НБУ офіційного курсу відповідних валют (118 487,86 грн), що підтверджується змістом предмету договору, меморіальним ордером та випискою по відповідному рахунку ОСОБА_1 . Оскільки позичальник порушив свої зобов`язання щодо повернення чергового строкового платежу, позивач, з урахуванням умов договору кредиту та договору поруки набув право на дострокове стягнення з боржника та поручителя наявної суми боргу (тіла кредиту, відсотків, пені) по кредитному договору. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не наведено обставин та не доведено підстав, які б свідчили про недійсність оспорюваного кредитного договору з підстав видачі кредитних коштів в іноземній валюті та фактичного отримання позичальником кредиту у гривні.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав законним стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми боргу за кредитними договором, оскільки позичальник свої зобов`язання за договором виконав та перерахував на відповідний рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 28 340,00 швейцарських франків. Оскільки ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання та допустив прострочення повернення суми кредиту у банку виникло право на дострокове стягнення всієї суми боргу. Не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки встановлено наявність у позичальника індивідуальної банківської ліцензії, що свідчить про право банку на проведення операцій з іноземною валютою, а також встановлено отримання позичальником суми кредиту у визначеному сторонами розмірі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати дані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щовідповідно до умов кредитного договору, позичальник мав отримав кредитні кошти, розмір яких в гривневому еквіваленті становить 118 487,86 грн, однак він отримав в касі банку лише грошові кошти в сумі 113 951,78 грн, що підтверджується його заявою на видачу готівки. А тому дані обставини свідчать про невиконання кредитором його зобов`язань за кредитним договором. Також зазначає, що позивачем за первісним позовом не виконано вимоги ухвали суду про витребування доказів та не надано до суду договору на розрахунково-касове обслуговування позичальника, оскільки різниця в сумі кредиту та фактично отриманих позивачем коштів, можливо, є платою за отримання готівки, що суди не встановили.

Позиції інших учасників

У травні 2018 року представник ПАТ «УкрСиббанк» - Мандик В. А., надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказував на її необґрунтованість, оскільки позичальником виконано свої обов`язки та згідно пунктами 1. та 1.4. кредитного договору, перераховано на визначений сторонами рахунок позичальника суму кредитних коштів в розмірі 28 340,00 швейцарських франків, із зазначенням даної суми в гривневому еквіваленті 118 487,86 грн, що підтверджується доказами, які наявні у справі та дослідженні судами. Після цього, вказані кошти були виключно власністю позичальника і саме він мав право на розпорядження ними, зокрема, і щодо вибору суми та валюти на отримання коштів у касі банку, що і було вчинено ним.

Фактичні обставини, встановлені судом

Установлено, що 12 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позивач надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 28 340,00 швейцарських франків, що на дату укладення договору становило в національній валюті України (гривні) 118 487,86 грн, цільове призначення - для придбання квартири.

Відповідно до пункту 1.3.1. кредитного договору за використання кредитних коштів на перший місяць установленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 7,99 % річних. По закінченню цього терміну та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2. даного договору.

Відповідно до пункту 1.4. кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Позивач виконав свій обов`язок щодо надання кредиту ОСОБА_1 та перерахував на відповідний рахунок позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 28 340,00 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті на день зарахування по офіційному курсу НБУ становило 118 487,86 грн. Дані обставини підтверджуються меморіальним ордером від 12 грудня 2006 року № та випискою з рахунку позичальника № НОМЕР_1 .

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором, 12 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.3., 1.4. кредитного договору поручитель ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати перед позивачем по зобов`язаннях ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору від 12 грудня 2006 року № 0 в повному обсязі; позичальник та поручитель відповідають перед позивачем як солідарні боржники.

25 лютого 2009 року між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору та додаткову угоду № 2 до договору поруки, відповідно до яких змінено графік погашення кредиту та встановлено кінцевий термін виконання основного зобов`язання до 10 червня 2028 року.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та інших платежів, визначених договором та у встановлені договором терміни.

Позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитними договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість по погашенню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Згідно доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості, станом на 29 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 грудня 2006 року становить: 17 206,46 швейцарських франків - строкова заборгованість по кредиту; 1 409,68 швейцарських франків - прострочена заборгованість по кредиту; 136,71 швейцарських франків - поточна заборгованість по процентах; 685,07 швейцарських франків - прострочена заборгованість по процентах, а всього - 19 437,92 швейцарських франків, а також 33,50 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту і 11,23 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів, а всього - 44,73 грн пені.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Установлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитними договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість по погашенню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Пунктом 5.3. кредитного договору передбачено, що при настанні подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобов`язань за договором, визначених у вказаному пункті договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 договору.

Пункту 7.1. даного договору визначено, що за порушення позичальником термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит та/або комісій, позичальник сплачує банку додатково від встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2 відсотка від суми зазначеної заборгованості (суми кредиту та/або процентів по кредиту та /або комісій), розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Ураховуючи факт невиконання відповідачами умов договору кредиту, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність порушення відповідачами майнових прав позивача, які підлягають відновленню, шляхом солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості по відповідному кредитному договору в сумі 19 437,92 швейцарських франків та 44,73 грн пені.

Отже, оскаржувані рішення в частині вирішення первісного позову є законними та обґрунтованими, а тому не підлягають скасуванню.

Що стосується вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, то в даному випадку Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валютна може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти -гроші у національній або в іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтями 47 та 49 даного Закону визначено операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями, що було визначено в пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зазначені нормативні акти викладені в редакціях, чинних на дату укладення кредитного договору).

У матеріалах справи містяться докази (копія банківської ліцензії № 75, копія дозволу № 75-2 та додаток до дозволу № 75-2) щодо правомірності здійснення ПАТ «УкрСиббанк» банківських операцій в іноземній валюті, в тому числі надання кредитних коштів в іноземній валюті, зокрема, і станом на 12 грудня 2006 року.

Разом із цим, матеріалами справи також підтверджується перерахування позивачем на рахунок ОСОБА_1 кредитних коштів у визначеному пунктом 1., 1.4. кредитного договору порядку та розмірі, що підтверджуються меморіальним ордером від 12 грудня 2006 року № та випискою по відповідному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та не спростовано ОСОБА_1 . Таким чином, спірний кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, та виконаний належним чином позивачем (позичальником), тому відсутні правові та фактичні підстави для визнання його недійсним.

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, щодо отримання ОСОБА_1 в касі банку меншої суми коштів, оскільки установлено перерахунок позичальнику суми коштів, визначеної кредитними договором. При цьому, отримання ОСОБА_1 у касі банку суми коштів у меншому розмірі не свідчить про протилежне, оскільки після надходження коштів на рахунок позичальника, він вправі сам вирішувати, яку суму коштів він бажає фактично отримати (зняти з рахунку) на руки.

Колегія суддів критично оцінює аргументи касаційної скарги щодо ненадання відповідачем та недослідження судами договору на розрахунково-касове обслуговування позичальника у банку, оскільки вчинення відповідної процесуальної дії фактично не стосується предмету спору в даній справі та не може бути підставою для скасування законних по суті рішень. Суд першої інстанції розглянув по суті та задовольнив клопотання відповідача про витребування документа, однак невиконання ухвали суду щодо надання відповідних доказів зі сторони позивача може мати наслідком його притягнення до визначеної законом відповідальності, та не є підставою для скасування законних судових рішень.

Що стосується доводів касаційної скарги про розгляд справи на підставі недопустимих доказів (доказів, отриманих з порушенням вимог закону), то вони не заслуговують на увагу, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи та не знайшли свого підтвердження при їх дослідженні та перегляді оскаржуваних рішень в касаційному порядку Верховним Судом під час розгляду даної касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов