Провадження № 2/761/61/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Чугаєва І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 (далі по тексту - позивач за первісним позовом) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач за первісним позовом), відповідно до якого, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь вартість Ѕ частини автомобіля ГАЗ-2705, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску (далі по тексту - транспортний засіб, ТЗ ) в розмірі 58 800, 00 грн., судові витрати в розмірі 551, 20 грн. по сплаті судового збору, 4 000, 00 судові витрати на оплату правничої допомоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 17.11.2001 перебували в зареєстрованому шлюбі, спільних дітей від шлюбу не мають.. 28.05.2013 шлюб між сторонами був розірваний. Однак в період шлюбу сторони набули у власність транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Однак відповідач за первісним позовом чинила перешкоди позивачу за первісним позовом у користуванні спільним майном, а в подальшому без відома останнього вказане майно відчужила.

За таких обставин, оскільки відповідач за первісним позовом відчужила спільне майно подружжя без волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, позивач просить стягнути на свою користь вартість 1/2 частини вказаного автомобіля, яка на день подання позову складала 58 800, 00 грн.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6 , відповідно до якої просила здійснити поділ спільного майна.

Так, в період шлюбу до моменту його фактичного розірвання подружжям було набуто у власність наступне спірне майно: телевізор «Samsung» вартістю 7000, 00 грн., газова плита «Gorenje» вартістю 4 000, 00 грн., холодильник «Bosch» вартістю 5 000, 00 грн., телевізор «Sony» вартістю 2 500, 00 грн., диван вартістю 1 000, 00 грн., два столи, шість стільців вартістю 3 000, 00 грн., двері міжкімнатні вартістю 7 000, 00 грн., жалюзі на двері вартістю 500, 00 грн., швейна машина вартістю 2 000, 00 грн., крісла автомобільні вартістю 3 000, 00 грн. Також ні спільні кошти був зроблений ремонт у кімнаті позивача за зустрічним позовом площею 13 кв.м. на загальну вартість 7 500, 00 грн. Загальна вартість спільного майна подружжя складає 43 500, 00 грн. Після розірвання шлюбу позивач за зустрічним позовом вказані речі залишив собі.

Спірний автомобіль позивачем було продано за 10 000, 00 грн. За таких обставин, відповідач за зустрічним позовом вважає, що має право на компенсацію в розмірі 16 750, 00 грн. (26 750, 00 грн. - 10 000, 00 грн.).

В своїх запереченнях на зустрічну позовну заяву позивач за первісним позовом не погодився із зустрічними позовними вимогами, вказав, що вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено з 2011 року, відповідач за зустрічним позовом залишила їхній спільний будинок та почала проживати за іншою адресою. Від частини речей відповідач за зустрічним позовом відмовилась, жодних претензій щодо вказаних речей не пред`являла. Вказав також, що будинку сталась пожежа, внаслідок чого позивачу було відкрито кримінальне провадження, а позивачу за первісним позовом обрано запобіжний захід. За час перебування в Лук`янівському СІЗО (14.03.2015 по 06.07.2015) відповідач за зустрічним позовом забрала частину речей, в тому числі і побутової техніки, з приводу якої пред`явлений зустрічний позов. Також звертає увагу на ту обставину, що відповідачем за первісним позовом не надано правовстановлюючих документів на вказані речі та відомостей про їх місцезнаходження.

Також позивач за первісним позовом заявив про застосування строків позовної давності до зустрічних вимог відповідача, оскільки сплинув трирічних термін для пред`явлення таких вимог.

19.02.2016 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні 29.09.2016 первісну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя об`єднано із зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя.

13.12.2016 в судовому засіданні від позивача за первісним позовом надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву.

24.01.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. справу призначено в спрощеному позовному провадженні у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України від 03.10.2017.

13.06.2018 на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-572 від 11.06.18 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

23.01.2019 в судовому засіданні представником позивача за первісним позовом подано заяву про зменшення позовних вимог.

23.01.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

06.02.2020 від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про слухання справи у відсутність позивача та представника позивача.

27.05.2020 від відповідача за зустрічним позовом надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Позивач, представник позивача за первісним позовом позовні в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. в поданій до суду заяві представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, письмові пояснення сторін, встановив наступні обставини справи.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.2001 до 28.05.2013.

Судом також встановлено і це не заперечувалось сторонами, що в період перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність транспортний засіб «ГАЗ 2705», д.н.з. НОМЕР_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2013 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до Довідки № 4551635 від 21.02.2020, виданої Шевченківським РВ ЦМУ ДМСу м. Києва та Київській області, відповідач за первісним позовом, змінила прізвище з « Шипило » на « Шабаліна ».

Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до п. п. 23, 30 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що спірний транспортний засіб «ГАЗ-2705», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач за первісним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач за первісним позовом відчужила спільне майно подружжя без волі іншого з подружжя, тобто позивача та не в інтересах сім`ї.

З пояснень відповідачки за первісним позовом також вбачається, що остання згоди свого колишнього чоловіка на відчуження спірного автомобіля не отримувала.

За таких обставин, оскільки право власності на спірне майно було припинено внаслідок відчуження його на користь третьої особи, суд дійшов висновку про захист порушеного права позивача шляхом виплати грошової компенсації вартості його частки на користь позивача (частина друга статті 364 ЦК України).

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Позивач, обґрунтовуючи вартість Ѕ частки спірного автомобіля, визначеної в розмірі 58 800, 00 грн., посилається на Акт № 590858 експертної оцінки від 12.11.2015, складений за заявкою ОСОБА_1 експертом-товарознавцем Незалежного експертного бюро Дребезговим В.С. , згідно з яким станом на 12.11.2015 ринкова вартість автомобіля «ГАЗ 2705» № НОМЕР_1 складає 117 600, 00 грн.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

При цьому, відповідно до ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно положень ч. 1-2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також при вирішенні питання щодо належності та допустимості вказаного доказу судом взято до уваги правову позицію, викладену з вказаного питання у постанові Великої Палати ВС від 18.12.2019 справа № 522/1029/18.

Так, наданий до матеріалів Акт за своєю формою та змістом не є Висновком експерта.

Також у вказаному Акті не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, можливість складання висновку за зверненням учасника справи на момент складання вказаного Акту передбачено ще не було, оскільки така можливість була передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності такими змінами до ЦПК України, в тому числі, в частині викладення ст. 106 цього Кодексу у вищевказаній редакції.

За таких обставин, наданий до матеріалів справи Акт не є належним та допустим доказом, який підтверджує вартість спірного автомобіля та не береться судом до уваги.

Інших доказів на підтвердження вартості спірного майна позивачем не надано до матеріалів справи.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору купівлі-продажу від 19.02.2016 за № 3567, спірний транспортний засіб був відчужений відповідачкою за первісним позовом за 10 000, 00 грн.

У зв`язку з відсутністю будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували вартість спірного автомобіля, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом грошові кошти в якості компенсації за відчужене спільне майно, що складає 1/2 частину від розміру грошових коштів, які були отримані відповідачем від продажу спільного майна.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають до стягнення грошові кошти в розмірі 5 000, 00 грн.

Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке.

Так, відповідач за первісним позовом, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, вказує, що в період шлюбу до моменту його фактичного розірвання подружжям було набуто у власність наступне спірне майно: телевізор «Samsung» вартістю 7000, 00 грн., газова плита «Gorenje» вартістю 4 000, 00 грн., холодильник «Bosch» вартістю 5 000, 00 грн., телевізор «Sony» вартістю 2 500, 00 грн., диван вартістю 1 000, 00 грн., два столи, шість стільців вартістю 3 000, 00 грн., двері міжкімнатні вартістю 7 000, 00 грн., жалюзі на двері вартістю 500, 00 грн., швейна машина вартістю 2 000, 00 грн., крісла автомобільні вартістю 3 000, 00 грн. На спільні кошти був зроблений ремонт у кімнаті позивача за зустрічним позовом вартістю у 7 500, 00 грн. Загальна вартість спільного майна подружжя складає 43 500, 00 грн.

Водночас до матеріалів справи не надано доказів того, що подружжям час шлюбу було придбане перераховане майно.

При цьому, надана до матеріалів справи Видаткова квитанція № П04-004753 від 23.10.2007 про придбання ОСОБА_1 товару Samsung вартістю 7 734, 10 грн. та плити газової Горение К 7706 Е вартістю 3 648, 38 грн., роздруківки світлин, на яких зображена обстановка жилих кімнат з технікою та меблями, а також пояснення відповідача за зустрічним позовом не свідчать про придбання перерахованого майна сторонами за час шлюбу, не підтверджують про його наявність у позивача за зустрічним позовом на момент звернення до суду з вказаними вимогами та не дають можливості встановити його вартість

Інших доказів відповідачем за зустрічним позовом до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заяви позивача за первісним позовом про застосування строків позовної давності до вимог відповідача за первісним позовом суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, положеннями ч. 1-2 ст. 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову у зв`язку із спливом строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав відповідача за первісним позовом, при цьому наявні підстави для відмови в зустрічному позові по суті вимог.

Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат надано Ордер про надання правової допомоги серія КВ № 409727 на представництво інтересів ОСОБА_6 .

Водночас Ордер про надання правової допомоги не підтверджує ту обставину, що позивачем за первісним позовом були понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000, 00 грн.

Крім того, до матеріалів справи не надано акт виконаних робіт з детальним опис таких робіт та наданих послуг, відсутні докази оплати послуг адвоката.

З огляду на вищевикладене, вимога щодо стягнення з відповідача за первісним позовом витрат на правову допомогу є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 46, 85 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 61, 70, 71, 72 СК України, ст. 16, 253, 256, 257, 261, 364, 372 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 274, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 /дані: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 /дані: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1/ 5 000 , 00 грн. в якості грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля ГАЗ-2705, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в розмірі 46, 85 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: