Справа № 165/844/20 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/604/20 Категорія: 84 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою про забезпечення позову представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Волиньвугілля» про поновлення на роботі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 27 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, у якому покликаючись на незаконність дій відповідача ДП «Вулиньвугілля» під час його звільнення з роботи, просив суд визнати незаконним наказ ДП «Волиньвугілля» від 16 березня 2020 року № 45к про його переведення та поновити його на посаді в.о. директора ВП «Шахта №9 «Нововолинська».

27 березня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив вжити заходи щодо забезпечення позову, а саме: зупиняти дію наказу ДП «Волиньвугілля» від 16 березня 2020 року №45к про переведення ОСОБА_2 та заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії щодо зміни або припинення трудових відносин із позивачем до ухвалення судового рішення у справі.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовано тим, що усунення позивача від виконання посадових обов`язків, передбачених статутом та положенням підприємства, може призвести до розкрадання майна, прийняття неефективних управлінських рішень, нераціонального використання виробничих фондів, капітальних вкладень, матеріальних та фінансових ресурсів. Крім того, невжиття заходів забезпечення позову може також стати суттєвою перешкодою в захисті трудових прав позивача та унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення його позову.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 27 березня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про забезпечення позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати,як незаконну і необґрунтовану та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, та неправильно застосував норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДП «Волиньвугілля», вважаючи ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, такою, що постановлена з додержанням вимог цивільного процесуального права, просило залишити її без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволення заяви про забезпечення позову поданої представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав належні докази, які обґрунтовують необхідність вжиття заходів забезпечення позову у спосіб запропонований заявником.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи не уможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 10 ст. 150 цього Кодексу передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, як роз`яснив Верховний Суд України у п. 5 цієї постанови, у справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наведених позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження, зокрема у справах про захист трудових прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків.

Отже, врахувавши наведені обставини справи, а саме: обсяг і зміст позовних вимог; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача, позовним вимогам, можливість застосування обраного позивачем виду забезпечення позову у справах про захист трудових прав, та норм чинного законодавства, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 27 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді