Справа № 127/6371/19
Провадження № 2/127/888/19
04.06.2020 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Бессараб Н.М.,
при секретарі Слободянюк Є.В.,
з участю представника позивача - адвоката Піпка А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-
Позивач вважає, що при поділі спільного майна подружжя слід відступити від рівності часток подружжя у спірному майні та визнати за нею право власності на 3/4 частки, виходячи з того, що спірний житловий будинок був придбаний в період шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, позивач ухилявся від участі в утриманні дітей сторін, з позивачем проживали діти, розмір аліментів, які вони одержували недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування, що є передбаченими ч. 2, 3 ст. 70 СК України підставами відступати від засад рівності часток подружжя.
Оскільки спірні земельні ділянки не були придбані сторонами в період шлюбу, але юридична доля земельних ділянок є нероздільною від спірного житлового будинку, для обслуговування якого вони призначені, тому в силу ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України позивач просить визнати право власності на них в розмірі, пропорційно праву власності на спірний житловий будинок, тобто ѕ часток за позивачем та ј частка за відповідачем на кожну спірну земельну ділянку.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Піпко А.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Також пояснив, що хоча в даний час діти повнолітні, проте проживають разом із матір`ю в спірному будинку. Крім того, син сторін - ОСОБА_3 продовжує навчання у вищому навчальному закладі та не працює, оплачує навчання сина позивачка. Рішенням суду з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 на період його навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років.
Відповідач ОСОБА_6 до судового засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи у його відсутність, письмового відзиву на позов та будь-яких інших заяв і клопотань до суду не подав.
Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.
Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Піпка А.М., дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 31.05.1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 30.07.2012 року (т. 1 а.с. 32-33).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвами про їх народження (т. 1 а.с. 16, 107-108).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22144157 від 12.03.2009 року за ОСОБА_2 зареєстровано 12.03.2009 року право власності на 7/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1 а.с. 20).
На а.с. 21-27 т. 1 - копія технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де співвласниками зазначено ОСОБА_2 (7/25), ОСОБА_8 (1/5), ОСОБА_9 (13/25).
Відповідно до звіту про незалежну оцінку 7/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності встановлено, що ринкова вартість даного нерухомого майна станом на 26.12.2018 року складає 335765,00 грн. (т.1 а.с. 62-63).
Згідно домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що за даною адресою з 24.07.2009 року зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 28-31, 100-105).
З довідки №206 від 20.03.2019 року, виданої квартальним комітетом «Соняшник» підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , однак останній за вказаною адресою не проживає (т. 1 а.с. 99).
На а.с. 109-177 т. 1 міститься копія виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого 12.10.2012 року Староміським районним судом м. Вінниці по цивільній справі №221/3622/12 про стягнення аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з 27.06.2012 року і до досягнення дітьми повноліття, де боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ОСОБА_1 . Згідно матеріалів даного виконавчого провадження державним виконавцем Замостянського ВДВС вчинено ряд виконавчих дій: постановою від 26.10.2012 року відкрито виконавче провадження, зроблено ряд запитів щодо встановлення місця проживання боржника та отримання ним доходів, зроблено виклики боржника, винесено постанови про привід боржника, про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною зброєю, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, задоволено подання державного виконавця про обмеження виїзду боржника ОСОБА_2 за кордон, довідки про неотримання ОСОБА_1 аліментів від ОСОБА_2 , тощо.
Також заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 12.03.2019 року і на період навчання у Вінницькому кооперативному інституті, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року в справі №396/746/16-ц.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Позивачка ОСОБА_1 у позовній заяві просила суд при поділі майна подружжя відступити від принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, збільшити її частку в спільному майні до ѕ часток, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що спірний житловий будинок був придбаний в період шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, діти постійно проживають разом із позивачем, відповідач ухилявся від участі в утриманні дітей, не сплачував аліменти на утримання дітей, внаслідок чого в нього утворилася значна заборгованість по аліментах, позивач повністю самостійно забезпечувала дітям їх фізичний, духовний розвиток та лікування.
Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, неповнолітні діти сторін - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживали разом із матір`ю - позивачем ОСОБА_1 . В даний час діти хоча й повнолітні, проте продовжують проживати разом із матір`ю в спірному житловому будинку.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».
Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Отже, вище наведеними нормами закону встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
На утримання неповнолітніх дітей сторін рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 01.10.2012 року з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з 27.06.2012 року і до досягнення дітьми повноліття.
Вказані вище встановлені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 взагалі не приймав і не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, а тому весь тягар по вихованню та забезпеченню дітей лежить виключно на матері.
Тому при вирішенні даного спору про поділ майна подружжя суд вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку майна дружини, взявши до уваги інтереси позивача та дітей, які перебувають на повному матеріальному забезпеченні матері, так як відповідач коштів на утримання дітей не надає, а також інтереси дітей щодо належного забезпечення їх житловими умовами, виходячи із кількості проживаючих членів сім`ї (позивач і двоє дітей).
Разом з тим, оскільки позивач не надала суду доказів, що у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває інше житло, крім спірного, суд вважає за можливе збільшити частку дружини в спільному майні подружжя до 2/3 часток (ідеальних), задовольнивши таким чином позовні вимоги частково.
Отже, суд дійшов до висновку в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а саме 7/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визнати право власності за ОСОБА_1 на 14/75(ідеальних) часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 залишити у власності 7/75 часток (ідеальних) житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи позовні вимоги про поділ земельних ділянок суд виходить із такого.
Судом встановлено, що 20.07.2015 року відповідач ОСОБА_2 набув у власність земельні ділянки площею 0,0185 га та 0,0057 га за адресою: АДРЕСА_1 , їх цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тобто після розірвання шлюбу із позивачкою ОСОБА_1 .
Також судом встановлено, що відповідно до рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 03.03.2009 року було визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з тамбуру І, коридору 2-1, комори 2-2, житлової кімнати 2-3, житловою площею 9,6 кв.м., кухні 2-4, сараю «Е», погребу «П/Е», 1/2 частини огорожі №1 (т. 1 а.с. 17-19).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22144157 від 12.03.2009 року за ОСОБА_2 зареєстровано 12.03.2009 року право власності на 7/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1 а.с. 20).
Вказані 7/25 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами знаходяться на земельних ділянках площею 0,0185 га та 0,0057 га за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які відповідач ОСОБА_2 набув після розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 81, ч. 3 статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Враховуючи викладені вище норми права та те, що суд дійшов висновку про збільшення частки позивача у спільно набутому будинку до 2/3 часток (ідеальних), тому у такій самій частці виникає й право власності позивача на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 68-71, 150, 180 Сімейного кодексу України, ст. ст. 328, 368, 372, 377 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
В порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а саме 7/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визнати право власності за ОСОБА_1 на 14/75(ідеальних) часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 залишити у власності 7/75 часток (ідеальних) житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 12.06.2020 року.

Суддя: