Справа № 369/3842/19
Провадження № 2/369/1250/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20.03.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в

У березні 2019року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 2007 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У період шлюбу 06 жовтня 2017 року між ним був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом. З умовами договору особистою приватною власністю ОСОБА_3 є 15 земельних ділянок на території Києво-Святошинського району та два транспортні засоби. Дане майно було набуте ними за час шлюбу за спільні кошти, тому п.1.16 шлюбного договору суперечить ч.4 ст.93 СК України. При укладенні даного договору нотаріус зобов`язаний був перевірити текст правочину вимогам сімейного кодексу, перевірити статус майна, час його набуття та відмовитись його посвідчувати, чим ввела його в оману. Оскільки договір ставить його у вкрай невигідне становище та позбавляє частини спільного майна, то у відповідності до ст.103 СК України даний договір є недійсним.

Просив суд визнати недійсним шлюбний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 06 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., зареєстрований в реєстрі за №5104; судові витрати покласти на відповідача.

21 травня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_3 вказала, що шлюбний договір між ними був укладений з метою врегулювання правового режиму майна подружжя, що передбачено ст.ст.60, 64 СК України. Норми сімейного кодексу дозволяють подружжю визначити самостійно статус майна. Позивач не довів, що умови договору становлять його у вкрай невигідне становище. За домовленістю між собою частину спільного майна вона подарувала його матері: п`ять земельних ділянок в Вишгородському районі та один автомобіль. При укладенні даного договору вони засвідчили, що жодна із сторін не поліпшила свого становища за рахунок другої сторони, не погіршило становище жодної сторони порівняно з правами, гарантованими законодавством України. Вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог, тому в задоволенні позову просила відмовити.

12 вересня 2019 року до суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Халявка Н.М. Не погоджуючись з позовом вказала, що до неї звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для посвідчення шлюбного договору. Нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі невідповідності її законодавству України або міжнародним договорам. Умови договору були погоджені сторонами та жодних суперечностей законодавству не було. Нею дотримані всі вимоги та посвідчено даний правочин. Просила відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач та представник відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб в Центральному відділ реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї.

Ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Ст. 93 та ст.94 СК України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

06 жовтня 2017 року між подружжям укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., внесено до реєстру під № 5104.

П. 1.1 Шлюбного договору сторони погодили, що майно, набуте кожним з Подружжя під час шлюбу між Подружжям, належатиме на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я таке Майно буде оформлене (зареєстроване) в установленому законом порядку, і вважатиметься таким, що набуте за кошти, що належали особисто тому з Подружжя, на чиє ім`я таке майно буде оформлене (зареєстроване).

За умовами п.1.16 шлюбного договору від 06 жовтня 2017 року особистою приватною власністю ОСОБА_3 є: Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1072, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1115, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1086, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1087, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1114, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1071, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1167, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; Земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :36:105:1168, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0128 га, кадастровий номер :01:013:0107, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0118 га, кадастровий номер :01:013:0109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0353 га, кадастровий номер :01:013:5122, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0035 га, кадастровий номер :01:013:5123, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0212 га, кадастровий номер :01:013:5121, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0825 га, кадастровий номер :01:013:5120, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Земельна ділянка загальною площею 0,0127 га, кадастровий номер :01:013:0108, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Транспортний засіб модель VOLKSWAGEN марки САDDY, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 , шасі (кузова, рами) НОМЕР_10 , тип ТЗ - Спеціалізований вантажний фургон малотоннажний -В, колір - білий, дата першої реєстрації 03 жовтня 2015 року, зареєстрований Центр ДАІ 8001 01 жовтня 2015 року; Транспортний засіб модель HONDA марки СR V, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_12 , шасі (кузова, рами) НОМЕР_13 , тип ТЗ -ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ , колір - синій, зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, 11 квітня 2008 року, вважається її приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_3 на її власний розсуд.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 вказував, що вищевказана умова договору ставить його у вкрай невигідне матеріальне становище та позбавляє його частини спільного майна, тому на підставі ст.103 СК України просив визнати недійсним шлюбний договір. З такими доводами суд не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Також, як вбачається із статті 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Окрім цього за ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи встановлено, що подружжя уклали шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом, згідно якого цей договір стосується виключно майнових відносин між подружжям і не стосується інших питань подружнього життя. Згідно даного шлюбного договору подружжя, виходячи із вимог ст. ст. 70 та 97 СК України, з урахуванням особистого внеску кожного у придбанні майна, цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо правового режиму майна подружжя.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 5 3ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

З пояснень сторін вбачається, що спірне майно набуте підставі договорів купівлі продажу. Враховуючи, що чинним законодавством не заборонено встановлювати правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кимось із сторін, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що за шлюбним договором передано у власність нерухоме майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації. З цих підстав шлюбний договір не може бути визнаний недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Відповідно до ч. 4 ст.93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

З врахуванням вимог чинного законодавства в шлюбному договорі мають бути закріплені лише умови щодо обох з подружжя в рівних частках, що мають відповідати загальним принципам співжиття.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що шлюбним договором закріплено виключно умови щодо прав кожного з подружжя на певне майно з урахуванням особистого внеску кожного, все інше майно є спільною сумісною власністю подружжя і має належати кожному порівну.

Доводи сторони позивача, що шлюбний договір був укладений на вкрай невигідних умовах, що ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Також, суд прийшов до висновку, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставить позивача ОСОБА_1 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладені договору, сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також права та обов`язки за договором. Підписання вказаного договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. ОСОБА_1 під час посвідчення шлюбного договору своїм підписом засвідчив, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення шлюбного договору на зазначених умовах.

Умови укладеного сторонами договору не суперечать вимогам ст.ст. 60, 97 СК України, оскільки ст.97 СК України передбачає право подружжя домовитися про поширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу і сторони скористалися цим правом, передбачивши у шлюбному договорі право подружжя право на певне майно, що підлягає державній реєстрації.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 13, 247, 258, 263, 267, 273, 355, 430 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 30 березня 2019 року.

Суддя