Справа № 183/6472/19
№ 2/183/1428/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради про позбавлення батьківських прав, -
11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до батька дитини ОСОБА_2 , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебувала у цивільному шлюбі. За період шлюбу у сторін народилося донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
02 березня 2013 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , який має бажання усиновити доньку.
Відповідач по справі, як батько дитини, жодного з покладних законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Жодного разу ОСОБА_2 , навіть не поцікавився за які кошти виховується дитина. Крім того, відповідач є злісним неплатником аліментів, які стягується з нього на утримання дитини за рішенням суду. Всі питання щодо виховання дитини вирішується позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надав і не надає на цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з дитиною, донька не отримує від батька жодного подарунку на день народження, останній не відвідує дитину вдома.
Все вищевказане свідчить виключно про те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому, посилаючись на вимоги ст. 164 Сімейного кодексу України, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини.
Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.14-15).
Позивач в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі (а.с.25).
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.20,24), причина неявки не відома, а тому в силу вимог ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала (а.с.26).
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку.
Суду подано копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8), батьками дитини значаться сторони по справі.
Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину.
Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він):
- не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
- ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини;
- жорстоко поводяться з дитиною;
- є хронічними алкоголіками або наркоманами;
- вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
- засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.
Так, матеріали справи свідчать, що 02 березня 2013 року позивач зареєструвала шлюб ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 02.03.2013 року (а.с.7).
В свою чергу, орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , 2011 року народження, у якому зазначено наступне.
Так, з вересня 2011 року ОСОБА_5 з новонародженою дитиною проживають окремо від ОСОБА_2 . Відповідно до листа Новомосковського міського центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді від 29.08.2019 щодо родини ОСОБА_1, встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 , вітчимом ОСОБА_4 , 1987 р.н. та рідною сестрою ОСОБА_6 , 2013 року народження. Зі слів матері, ОСОБА_3 ніколи не бачилася з біологічним батьком, дівчинку з народження виховує її теперішній чоловік. Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 28.08.2019 року, наявність ознак та чинників, що спричиняють складні життєві обставини для дитини відсутні. В ході розмови спеціаліста з дитиною, встановлено, що ОСОБА_3 вважає батьком ОСОБА_4 . Стосунки в родині довірливі, мікроклімат в сім`ї позитивний, мати виконує батьківські обов`язки у повному обсязі, потреби дитини задоволені відповідно вікові. За інформацією навчального закладу, навчанням дитини займається лише мати, батько дитини не цікавився навчанням дівчинки, не відвідував батьківські збори. За даними медичної амбулаторії ЗПСМ №7, до сімейного лікаря дитину приводить лише мати, яка виконує усі рекомендації щодо лікування та збереження здоров`я дитини. 12.05.2020 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_2 не запрошувався, у зв`язку з неможливістю встановлення його фактичне місця проживання. На засіданні мати ОСОБА_1 підтвердила, що батько дитини повністю самоусунувся від утримання та виховання дочки. Ігнорування батьком інтересів ОСОБА_3 не дає матері можливості перереєструвати дочку за місцем фактичного проживання дитини, позбавляє малолітню бути всиновленою чоловіком, якого малолітня називає батьком. Ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дочки, створює умови, які шкодять її інтересам, позбавляють можливості жити в повноцінній сім`ї.
За таких обставин, враховуючи поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, повноважний орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини (а.с.27-28).
Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з 2011 року і до цього часу всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач самостійно, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання доньки, яка фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері.
Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).
А тому суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дитини, порушує її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством.
Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, ОСОБА_2 , слід позбавити батьківських прав відносно його малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 150, 155, 164, 165 СК України, ст.ст. 12, 13, 80, 89, 259, 264, 265,280 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради (служба у справах дітей) про позбавлення батьківських прав,- задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно його малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.