Справа № 758/5621/19 Головуючий в суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22ц-824/4930/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись із цією ухвалою, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що на його думку постановлена з порушенням правил підсудності.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що ОСОБА_1 - громадянин Грузії, тому дана справа є такою, що містить іноземний елемент і у цьому випадку відсутні процесуальні підстави, за наявності яких суд першої інстанції мав право прийняти цю справу до свого провадження, оскільки, на його думку, позивачка мала звертатися із цим позовом до суду у країні проживання відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана за належною підсудністю і оформлена відповідно до вимог процесуального закону, тому прийшов висновку про наявність підстав для відкриття провадження у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

На підтвердження того, що постійним місцем проживання дитини до моменту її вивезення відповідачем було м. Київ позивачкою було надано акт обстеження умов проживання сім`ї у АДРЕСА_2 від 15 квітня 2019 року; довідку про відвідування дитиною дитячого садочка « Бейбі Нест » з вересня 2018 року по січень 2019 року, договір про надання спортивно-оздоровчих послуг від 27 серпня 2018 року для відвідування дитиною спортивного комплексу «СпортЛайф» по вул. Волоській, 62 у м. Києві , заяву про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (а.с.52-58).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог про розірвання шлюбу залишено без руху, а у прийнятті позовної заяви в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, вказану ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року в частині відмови у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У вказаній постанові Київський апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції, відмовивши у прийнятті позовної заяви, позбавив заявника права звернення до суду, не врахувавши можливі способи встановлення компетенції судів Договірних Сторін за міжнародними договорами.

Верховний Суд, залишаючи постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року без змін, дійшов висновків про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Незвіського Д. Я. на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року є необґрунтованою.

Положеннями ч.1 ст. 21 Договору між Україною та Грузією про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах визначено, що якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні справи, якщо відповідач має на її території місце проживання.

У випадку порушення провадження у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і на тих же підставах в судах обох Договірних Сторін, що компетентні відповідно до даного Договору, суд, який порушив справу пізніше, припиняє провадження (ч.3 ст. 21 цього Договору).

В силу ч. 2 ст. 27 Договору якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони, і один з них проживає на території однієї, а другий - на території другої Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін. При цьому вони застосовують законодавство своєї держави.

Згідно з положеннями ч. 2 та ч. 3 ст. 28 Договору правовідносини між батьками та дітьми визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо місце проживання будь-якого з батьків і дітей знаходиться на території другої Договірної Сторони, тоді правовідносини між ними визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 75 цього Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Ч.1 ст. 28 ЦПК України передбачено право пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача.

Згідно з ч.2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні (ч.1 ст. 28 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі проте є громадянами різних держав, і мають різне місце проживання, позаяк позивачка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання в Україні, а відповідач є громадянином Грузії, зареєстрований та проживає в м. Батумі, і позивачкою заявлено позовні вимоги про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини, яка є зареєстрованою громадянкою України, останнім місцем проживання якої відповідно до матеріалів справи було в Україні, при цьому належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що дитина сторін має визначене місце проживання у Грузії, матеріали справи не містять, що також було встановлено вищевказаними судовими рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій, тому суд першої інстанції, виконавши вимоги постанови Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, дійшов обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відкриття провадження у справі.

Доводи апелянта щодо непідсудності позовної заяви судам України зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального і процесуального права та переоцінки доказів, а також вони були предметом розгляду судів різних інстанцій і які вже були обґрунтовано відхилені, через що не можуть бути підставою для скасування ухвали місцевого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: