РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Київський районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Черниш О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2017 року до суду звернувся позивач з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора КНП «Обласний центр онкології» №1542-ОС від 20.11.2017 за ст. 38 КЗпП України; поновити позивача на посаді заступника генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр онкології»; скасувати в трудовій книжці позивача запис щодо звільнення за ст. 38 КЗпП України; та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.11.2017 року по день ухвалення рішення по справі. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 01.12.2016 року позивача відповідно до наказу №2-1-ос було призначено заступником генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр онкології». За період роботи позивач не мав ніяких зауважень та стягнень, ніяких нарікань з боку керівництва не надходило, не оголошувались догани. 15.11.2017 року у позивача погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим він звернувся до лікаря, та після обстеження був відкритий лікарняний, про що позивач сповістив начальника кадрів шляхом телефонного повідомлення. 20.11.2017 року на телефон позивач надійшло повідомлення про надходження на його банківську картку коштів, походження яких йому було не відомо, тому позивач звернувся до установи банку, де йому повідомити, що вказані кошти надійшли від відповідача в порядку ст. 116 КЗпП України. В період знаходження позивача на лікарняному, генеральним директором було винесено оспорюваний наказ про звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, з яким позивач ознайомився після виходу з лікарняного, тобто 21.11.2017 року, та не погодився з ним. Також, згоди профспілки при звільненні позивача отримано не було. Як виявилось, позивача було звільнено на підставі його письмової заяви, якої він не писав, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Представником відповідача були подані заперечення на вказану позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що оспорюваний наказ було видано на підставі заяви позивача від 06.11.2017 року, а тому в даному випадку не має значення, де знаходився позивач в момент звільнення, та згода профспілки потрібна лише в випадку звільнення із ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача КНП «Обласний центр онкології» Баранов Т.О. в судовому засіданні в повному обсязі заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що висновок експерта є неповний, оскільки експерт не відповів на запитання щодо дати заяви, та посилався на обстави викладені в запереченнях на позовну заяву.

27.11.2017 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді ОСОБА_3

Ухвалою судді від 28.11.2017 року відкрито провадження по даній справі, та призначено судове засідання.

Ухвалою судді від 28.11.2017 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про забезпечення позову по справі.

06.07.2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 , справа розподілена судді Нев`ядомському Д.В.

Ухвалою судді від 09.07.2018 року прийнято цивільну справу до провадження судді, та призначено судове засідання.

Ухвалою судді від 07.12.2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, а саме витребувано у відповідача оригінал заяви про звільнення позивача, та наказ від 20.11.2017 року.

04.03.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи у зв`язку з відпусткою судді ОСОБА_4 , справа розподілена судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 13.03.2019 року справу прийнято до провадження судді, та призначено судове засідання по справі.

Ухвалою судді від 22.04.2019 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, а провадження по справі зупинено.

22.04.2020 року до канцелярію суду надійшов висновок експерта за результатами судово-почеркознавчої експертизи №23366 від 18.03.2020.

Ухвалою суду від 23.04.2020 року відновлено провадження по справі.

Ухвалою суду від 04.06.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про призначення додаткової експертизи.

04.06.2020 року в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідків.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Спір між сторонами виник з приводу дотримання Комунальним некомерційним підприємством «Обласний центр онкології» вимог трудового законодавства при звільненні позивача.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник, або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що 01.12.2016 року позивача відповідно до наказу №2-1-ос було призначено заступником генерального директора з економічних питань КНП «Обласний центр онкології».

15.11.2017 року у позивача погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим він звернувся до лікаря, та після обстеження йому був відкритий лікарняний з 16.11.2017 року по 21.11.2017 року.

В період перебування позивача на лікарняному, генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» було винесено наказ «1542-ОС від 20.11.2017 року про звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням на підставі заяви працівника від 06.11.2017, з яким позивач ознайомився після виходу з лікарняного, тобто 21.11.2017 року, та не погодився з ним.

В судовому засіданні встановлено, що підставою для винесення вказаного наказу стала заява позивача про його звільнення за власним бажанням від 06.11.2017 року.

Позивач в своєму позові зазначає, що вказану заяву від 06.11.2017 року він не писав власноручно, його звільнення відбулось в період його перебування на лікарняному, та без згоди профспілки, що і стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно з частинами першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Положення статті 38 КЗпП України передбачає дві групи обставин, за яких працівник вправі вимагати розірвання трудового договору без встановленого законом двотижневого строку, а роботодавець зобов`язаний звільнити працівника з визначеної останнім дати: за наявності підстав, які унеможливлюють подальше продовження роботи, та у випадку невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

За відсутності причин, які вказують про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк роботи після подання працівником заяви про звільнення в межах двотижневого строку.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа №545/2544/13-ц, провадження № 61-678св17.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Як вже зазначено, що підставою для звільнення позивача стала "заява від 06.11.2017 року".

Відповідно до висновку експерта №23366 від 18.03.2020 року, рукописний текст заяви від 06.11.2017 року та підпис від імені ОСОБА_2 в заяві від 06.11.2017 року виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

При цьому в зазначеному висновку експерта зазначено щодо неможливості надання відповіді на питання відносно виконання рукописного запису "06.11.2017р."

Надаючи оцінку даному висновку, суд виходить з того, що особиста заява про звільнення працівника повинна складатися і підписуватися самим заявником.

Доказів того, що позивач мав власне волевиявлення на припинення трудових правовідносин з відповідачем матеріали справи не містять, та їх стороною відповідача не надано.

Отже, наведене свідчить про те, що звільнення позивача не можна вважати таким, що відбулося відповідно до встановленого законом порядку.

На підставі об`єктивно та всесторонньо досліджених доказів наявних в матеріалах справи, суд приходить довисновку, що звільнення позивача за ст.38 КЗпП України на підставі наказу №1542-ОС проведено із порушенням законодавства про працю.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі.

Однак, до суду не надано розрахунку середньоденної заробітної плати відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та сплати відповідачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2017 року по 04.06.2020 року, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі, грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2018, 2019 роки.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов.

У відповідності зі ст.430 п.4 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 2560 грн. 00 коп. (4 вимоги*640 грн. (судовий збір на час звернення позивача до суду з позовом).

Керуючись ст.ст. 3,4, 12, 76, 306, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, та поновлення на роботі - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології» №1542-ОС про припинення трудового договору (контракту) від 20.11.2017 про звільнення ОСОБА_2 за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням з внесенням вказаних відомостей до трудової книжки ОСОБА_2 .

Поновити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді заступника генерального директора з економічних питань комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології».

Зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр онкології» нарахувати та сплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2017 року по 04.06.2020 року, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі, грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2018, 2019 роки.

Стягнути з комунального некомерційного підприємства «Обласний центр онкології», на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 2560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) гривень 00 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач - ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач - комунальне некомерційне підприємство «Обласний центр онкології», місцезнаходження: м. Харків, вул. Лісопарківська, буд. 4, .

Повний текст рішення виготовлено 15 червня 2020 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ