ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» червня 2020 року

м. Харків

справа № 624/468/17-ц

провадження № 22ц/818/1441/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року в складі судді Нестеренко О.С.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серія Р2 № 769332, виданого 01 липня 2002 року Павлівською сільською радою Кегичівського району Харківської області на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації від 11 травня 2002 року за № 129 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 34, йому належить на праві приватної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 6,1112 га, кадастровий номер :10:003:0106, що розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

Вказав, що листом від 20 червня 2017 року відділом у Кегичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області його повідомлено, що згідно реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі здійснено запис ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 63 від 17 березня 2008 року, яким зареєстровано договір оренди на земельну ділянку площею 6,11 га між ним та відповідачем терміном на 15 років. Інші відомості щодо правових дій на цю земельну ділянку відсутні. Також, йому була надана копія договору оренди землі № 45, укладеного 01 лютого 2007 року.

Зазначив, що ознайомившись з договором оренди землі він дізнався, що вказаний договір та додатки до нього, а саме акт приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди № 45 від 01 лютого 2007 року та акт визначення меж земельної ділянки в натурі він не підписував і з його сторони не було волевиявлення на укладення цього правочину.

Вважав, що та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною йому земельною ділянкою, ним не підписаний свідчить про відсутність його наміру укладати оскаржуваний договір.

Просив визнати недійсним договір оренди землі № 45, укладений 01 лютого 2007 року та зареєстрований 17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 63 між ним та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір оренди землі № 45, укладений 01 лютого 2007 року та зареєстрований 17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 63 між ОСОБА_1 і Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса; зобов`язано Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1112 га, кадастровий № :10:003:0106, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серія Р2 № 769332, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 34, виданого на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області № 129 від 11 травня 2002 року; стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 9672,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що підприємством заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позовну заяву подано через 10 років після укладення оспорюваного договору, однак судом першої інстанції це питання не розглядалось.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 17 січня 2020 року ОСОБА_2 справу витребувано із суду першої інстанції.

20 січня 2020 року від Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса до суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій підприємство просило поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, мотивуючи тим, що копію оскаржуваного рішення отримано ним 26 грудня 2019 року та фактично подано апеляційну скаргу 08 січня 2020 року.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 20 березня 2020 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 24 березня 2020 року ОСОБА_2 . апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для надання до суду заяви про поновлення строку з дня отримання копії цієї ухвали.

23 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 624/468/17-ц (22ц/818/1441/20).

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого в частині визнання договору недійсним погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підпис у договорі оренди землі від 01 лютого 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на його укладення як загальної вимоги чинності правочину, передбаченої частиною третьою статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підстави для визнання його недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія Р2 № 769332, виданого на підставі розпорядження Кегичівської райдержадміністрації ради народних депутатів № 129 від 11 травня 2002 року, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 6,1112 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :10:003:0106, що розташована на території Павлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 34 (а.с.7 том 1).

20 червня 2017 року ОСОБА_1 на адресу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса направив лист-вимогу, в якій просив у випадку знаходження вказаної земельної ділянки у користуванні підприємства повідомити про підстави такого використання та надати копії відповідних документів про це (а.с.8,9 том 1).

Як вбачається з відповіді відділу у Кегичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 194/113-17 від 22 червня 2017 року, реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі здійснено запис ДП «Центром державного земельного кадастру» № 63 від 17 березня 2008 року та зареєстровано договір оренди на земельну ділянку площею 6,11 га між власником ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса терміном на 15 років. Інші відомості щодо правових дій на цю земельну ділянку у Відділі відсутні (а.с.11 том 1).

01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса укладено договір оренди землі № 45, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 6,11 га, у тому числі, ріллі 6,11 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Земельна ділянка належить орендодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія Р2 № 769332, виданого Павлівською сільською радою.

Відповідно до пункту 8 договір укладено на 15 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Орендодавець повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендаря про свій намір. В іншому разі договір автоматично подовжує свою дію.

Згідно з пунктами 9, 10, 11, 12 цього договору орендна плата вноситься орендарем в натуральній формі. Розмір орендної плати на рік складає 1600 кг зерна, 150 кг соняшнику, 100 кг цукру.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється автоматично (без додаткової угоди) і індексується відповідно до офіційно встановленого індексу індексації. Орендна плата вноситься протягом року, не пізніше 31 грудня. Передача продукції в рахунок орендної плати оформлюється відповідними документами.

Розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі, внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої землі не з вини орендаря, що підтверджується документами; в інших випадках, передбачених Законом.

У разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня в розмірі 0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до пунктів 21-25 цього договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; ліквідації юридичної особи-орендаря; в інших випадках, передбачених Законом.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, за умови подання письмової заяви в період з 1 по 5 липня.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендодавця, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців.

Жодна із сторін не має права передати свої права за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Згідно з пунктом 28 цього договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір зареєстрований у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у державному реєстрі вчинено запис від 17 березня 2008 року за № 63 (а.с.12-13 том 1).

Також, матеріали справи містять акт визначення меж земельної ділянки в натурі та акт прийманні-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди № 045 від 01 лютого 2007 року (а.с.14 том 1).

Із копії реєстру видачі договорів оренди землі с. Павлівка 2008 рік вбачається, що ОСОБА_1 отримав договір 20 жовтня 2008 року (а.с.53 том 1).

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 21486/1638 за цивільною справою № 624/468/17 (провадження № 2/624/350/17), складеного 30 січня 2018 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, підписи від імені ОСОБА_1 : в договорі оренди землі № 45 від 01 лютого 2007 року, в графі «Реквізити сторін орендодавець», в рядку «( ОСОБА_1 )», в акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 01 лютого 2007 року, в графі «орендодавець ОСОБА_1 », в акті приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди № 045 від 01 лютого 2007 року, в графі «Земельну ділянку передав: ОСОБА_1 », в договорі оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року, в графі «Реквізити сторін орендодавець», в рядку «( ОСОБА_1 )», в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року згідно з договором оренди № 045 від 01 лютого 2007 року, в графі «Земельну ділянку передав: ОСОБА_1 » - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 (а.с.64-80 том 1).

Матеріали справи містять копії заяв ОСОБА_1 , які адресовані Приватному сільськогосподарському підприємству ім. Щорса. Так, від 14 серпня 2017 року щодо видачі йому в рахунок орендної плати по земельному паю за 2017 рік продукції: зерно 1600 кг, соняшник 100 кг, силос 2000 кг, цукор 50 кг;зазначено, що претензій не має; від 05 червня 2018 року щодо виплати повністю орендної плати по земельному паю за 2017-2018 роки гроші в сумі 13 040,00 грн замість усієї продукції, вказаної в договорі оренди землі та виплати повністю орендної плати по земельному паю за 2018 рік гроші в сумі 6520,00 грн замість усієї продукції, вказаної в договорі оренди землі (а.с.183, 185, 186, 241, 242, 244 том 1).

До суду апеляційної інстанції Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса надано копії заяв ОСОБА_1 , які адресовані Приватному сільськогосподарському підприємству ім. Щорса. Так, від 23 грудня 2019 року № 760, 761, в яких ОСОБА_1 просив видати йому гроші в сумі по 6200,00 грн за всю здану ним продукцію, вказану в договорі оренди, підписаного ним, в рахунок орендної плати по земельному паю за 2019 рік (а.с.239, 240 том 1).

Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса до суду апеляційної інстанції надано копії платіжного доручення № 45 від 23 грудня 2019 року та відомість нарахувань коштів № 21, з якого вбачається, що ОСОБА_1 перераховано 12 400,00 грн та копію накладної № 228/1 за 31 листопада 2017 року, за якою ОСОБА_1 видано зерно (пшеницю) 1600 кг, соняшника 100 кг, цукру 20 кг, силос 2000 кг (а.с.243, 245-246 том 1).

Також, Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса до суду апеляційної інстанції надано копії відомостей на видачу в натуральній формі в рахунок орендної плати по земельному паю за 2010 2014 роки та за 2016 рік, в яких значиться і ОСОБА_1 (а.с.247-276 том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 14, частиною першою статті 16 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим у частині першій статті 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Матеріали справи свідчать про те, що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса укладено договір оренди землі № 45, який зареєстрований у Кегичівському відділі Харківської філії ДП Центр ДЗК, про що у державному реєстрі вчинено запис від 17 березня 2008 року за № 63, відповідно до умов якого земельна ділянка загальною площею 6,11 га, у тому числі, ріллі 6,11 га, кадастровий номер :10:003:0106 передана в оренду підприємству строком на 15 років.

Проте, з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 21486/1638 за цивільною справою № 624/468/17 (провадження № 2/624/350/17), складеного 30 січня 2018 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 : в договорі оренди землі № 45 від 01 лютого 2007 року, в графі «Реквізити сторін орендодавець», в рядку «( ОСОБА_1 )», в акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 01 лютого 2007 року, в графі «орендодавець ОСОБА_1 », в акті приймання-передачі земельної ділянки згідно з договором оренди № 045 від 01 лютого 2007 року, в графі «Земельну ділянку передав: ОСОБА_1 », в договорі оренди землі б/н від 01 лютого 2007 року, в графі «Реквізити сторін орендодавець», в рядку «( ОСОБА_1 )», в акті приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2007 року згідно з договором оренди № 045 від 01 лютого 2007 року, в графі «Земельну ділянку передав: ОСОБА_1 » - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 .

При задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним спірного договору суд першої інстанції зробив висновок, що оскаржуваний договір оренди № 45 від 01 лютого 2007 року особисто ОСОБА_1 не підписував, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення.

Встановивши, що спірний договір оренди землі укладено від імені ОСОБА_1 , однак підписаний не ним, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його недійсність на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Доводи Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса щодо того, що ОСОБА_1 пропустив трирічну позовну давність для звернення до суду з позовом, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України 2004 року, частиною другою статті 10 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі, забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не підписував оспорюваний правочин та додатки до нього, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення договору оренди землі на вказаних у ньому умовах.

Тобто, за вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цих документів, адже їх не підписувала, що не було спростовано відповідачем.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростування яких може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу стало відомо про існування оспорюваного договору оренди землі у червні 2017 року, коли він отримав відповідь від відділу у Кегичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, а відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування даного твердження.

Оскільки за встановлених судом фактичних обставин справи позивач до червня 2017 року не знав про існування письмового договору оренди землі, факт такої обізнаності і є початком перебігу строку позовної давності.

Таким чином, строк позовної давності позивач не пропустив, оскільки з позовом звернувся у липні 2017 року.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 143/226/17 (провадження № 61-11622св18).

До суду апеляційної інстанції Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса надано копії заяв ОСОБА_1 від 23 грудня 2019 року № 760, 761; копії платіжного доручення № 45 від 23 грудня 2019 року та відомість нарахувань коштів № 21; копії відомостей на видачу в натуральній формі в рахунок орендної плати по земельному паю за 2010 2014 роки та за 2016 рік.

Проте, згідно частин 2, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У даному випадку відповідачем не наведено підстав неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, отже, апеляційний суд позбавлений можливості оцінювати такий доказ.

Крім того, отримання позивачем орендної плати за договором має значення лише для визначення наслідків недійсності договору, а не для вирішення спору про визнання його недійсним.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17 (провадження № 61-46341св18), від 19 травня 2020 року у справі № 624/600/16-ц (провадження № 61-44637св18).

При цьому факт отримання орендної плати не є визначальним при обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено, вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Проте, зобов`язуючи Приватне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства та не звернув увагу на те, що справи розглядаються не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 таких вимог ані в письмовій, ані в усній формі в суді першої інстанції не заявляв, уточнені позовні вимоги не подавав. Крім того, в мотивувальній частині судового рішення будь яких посилань щодо зобов`язання товариства повернути ОСОБА_1 земельну ділянку немає. За таких обставин судова колегія вважає виключити з резолютивної частини судового рішення абзац третій щодо зобов`язання товариства повернення ОСОБА_1 земельної ділянки.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу за заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса задовольнити частково.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року змінити, виключивши абзац третій з його резолютивної частини щодо зобов`язання Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Щорса повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,1112 га, кадастровий № :10:003:0106, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серія Р2 № 769332, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 34, виданого на підставі розпорядження Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області № 129 від 11 травня 2002 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.