КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7264/18 Головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/5191/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

На обгрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшла зареєстрована на ім`я покійного квартира АДРЕСА_1 . 2 листопада 2017 року за заявою позивача про прийняття спадщини Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 61486032. Оскільки покійний чоловіка заповіту не залишив, то крім позивача, спадкоємцями першої черги за законом є його дочки від попереднього шлюбу - треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

Позивач вказувала, що 4 лютого 1985 року ОСОБА_4 став членом житлово-будівельного кооперативу «Академічний-10». На час вступу в кооператив перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та проживав з нею у квартирі АДРЕСА_2 , а в спірній квартирі зареєстрував своє місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент вступу в кооператив ОСОБА_4 сплатив пайовий внесок у розмірі 30 % за спірну квартиру. В подальшому, пайові внески виплачувались наступним чином: 243 крб. 36 коп. у 1985 році, 243 крб. 36 коп. у 1986 році, 243 крб. 36 коп. у 1987 році, 243 крб. 36 коп. у 1988 році, 243 крб. 36 коп. у 1989 році, 4866 крб. 28 коп. у 1990 році, що підтверджується довідкою ЖБК «Академічний - 10» від 23 січня 2018 року № 02/18. При цьому шлюб між нею та її покійним чоловіком було зареєстровано 3 червня 1988 року, а фактично вони почали проживали спільно однією сім`єю раніше, а саме з 1987 року вели спільне господарство та мали усталені відносини, притаманні подружжю. Таким чином, за час спільного проживання без реєстрації шлюбу позивачем та її покійним чоловіком було сплаченого 2,8 % вартості спірної квартири, за час перебування у зареєстрованому шлюбі - 61,6 %, а разом 644/1000 частини квартири АДРЕСА_1 . Крім того, після вселення в квартиру за спільні кошти подружжя було зроблено ремонт у цьому помешканні, придбано сантехніку, меблі, тощо. Із 2007 по 2015 роки в квартирі за рахунок спільних коштів подружжя було замінено вхідні двері на металеві, встановлено металопластикові вікна, облаштовано балкон металопластиковими конструкціями, що істотно збільшило її вартість.

Як на підставу своїх вимог посилалась те, що свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя нотаріус їй не видав, мотивуючи свої дії необхідністю визначення частки позивача у спільному майні подружжя в судовому порядку, оскільки покійний чоловік вступив в кооператив до укладення з нею шлюбу. Оскільки пайовий внесок, сплачений за квартиру подружжям у розмірі 64,4 % її вартості, що становить 644/1000 частини квартири, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за нею має бути визнане право власності на 322/1000 частини квартири як на частку у спільному майні подружжя, а інша частина квартири у розмірі 678/1000 є спадковим майном, тому підлягає спадкуванню на загальних підставах та поділу між нею та третіми особами у рівних долях, тобто по 226/1000 частини квартири кожному.

З урахуванням зменшених та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 із 1987 року по 3 червня 1988 року; визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя - 322/1000 частини квартири АДРЕСА_1 як: 28/1000 частини, нажитих за час спільного проживання без реєстрації шлюбу; 308/1000 частини, нажитих за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, принципу диспозитивності цивільного судочинства та встановленого факту того, що права позивача визначеним нею відповідачем не порушуються та не оспорюються, то відсутні правові підстави для задоволення позову, а відтак встановлення обставин сплати внесків ОСОБА_4 пропорційно рокам в першому та другому шлюбі, а також факту самої участі у набутті прав на спірну квартиру є передчасним. Позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів для захисту свого порушеного або невизнаного права, де вказані обставини можуть бути встановлені.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю до 2004 року, суд виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначила про те, що суд першої інстанції неуважно розглянув справу та неправильно здійснив кваліфікацію спірних правовідносин, що потягло за собою ухвалення рішення виключно за законом, що регулює відносини спадкування і не застосування до спірних відносин норм сімейного права.Вона мала б отримати на підтвердження своєї частки у спірній квартирі два документа, а саме: свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом, однак першого свідоцтва нотаріусом видано не було з огляду на те, що її покійний чоловік вступив до кооперативу у 1985 році, шлюб з нею уклав у 1988 році, 100 % вартості квартири було виплачено у 1990 році, а свідоцтво про право власності було видане у 2003 році. Оскільки той з подружжя, на якого була зареєстрована спірна квартира помер, а нотаріус не видав іншому з подружжя свідоцтво про право на частку у спільному майні, відповідно і особою, яка не визнає (оспорює) право позивача на частку у спільному майні подружжя є нотаріус, а отже він і має бути відповідачем у справі. Разом з тим визнання права на частку у спільному майні подружжя - спірній квартирі впливає на розмір часток всіх спадкоємців, тому дочки покійного від першого шлюбу були залучені до справи у якості третіх осіб. Застосовуючи до спірних правовідносин, що виникли із сімейного права, норми, які регулюють відносини при розгляді цивільних справ про спадкування, суд першої інстанції в порушення норм матеріального права застосував закон, який не підлягав застосуванню і не застосував закон, який розповсюджується на спірні правовідносини, а саме: норми статей 60, 70, 74 СК України, статті 392 ЦК України та статті 5 ЦПК України. Виходячи з вищевказаного, визнання за позивачем у судовому порядку права власності на частку у спільному майні подружжя після смерті другого з подружжя, за умови невизнання такого права нотаріусом, закону не суперечить. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції також застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме: положення статей 13, 44 КпСШ України та пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», і не застосував статті 3, 74 СК України та пункти 2, 3 вищевказаної постанови. При цьому СК України, на відміну від ЦК України, не встановлено можливості застосування Кодексу про шлюб та сім`ю України (який втратив чинність) до відносин, що виникли до набрання чинності СК України, а дія постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 на спірні відносини не поширюється, тому висновки суду першої інстанції є помилковими, а оскаржуване судове рішення таким, що підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 29 серпня 1950 року ОСОБА_4 , 1921 року народження, перебув у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , 1922 року народження (а.с. 40, т. 1).

Згідно із довідкою житлово-будівельного кооперативу «Академічний-10» від 23 січня 2018 року № 02/18, із 4 лютого 1985 року ОСОБА_4 був членом ЖБК «Академічний-10» та власником квартири АДРЕСА_1 . Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 8690 крб. 11 коп. була сплачена повністю, у тому числі: перший внесок у розмірі 30 %, що складає 2607 крб. 03 коп., сплачений у 1984 році та надана позика на суму 6083 крб. 08 коп., яка виплачувалася рівними долями протягом 1985-1990 років (а.с. 9, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла у віці 63 років (а.с. 41, т. 1).

3 червня 1988 року ОСОБА_4 уклав шлюб з позивачем ОСОБА_1 , 1936 року народження (а.с. 6, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 3 лютого 2003 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_4 на праві приватної власності належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв. м (а.с. 10, 11, т. 1).

Встановлено, що ОСОБА_4 був зареєстрований у вказаній вище квартирі починаючи з 19 березня 1983 року, а позивач - з 29 жовтня 1991 року (а.с. 12, 42, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 95 років (а.с. 5, 153, т. 1).

2 листопада 2017 року за заявою позивача Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 61486032 щодо майна померлого ОСОБА_4 (а.с. 7, 179, т. 1).

У відповідності до копії зазначеної спадкової справи, витребуваної судом першої інстанції, 23 і 24 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як дочки покійного ОСОБА_4 від першого шлюбу також звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а.с. 157-160, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира була набута у власність її покійним чоловіком ОСОБА_4 як під час проживання з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто із 1987 року по 3 червня 1988 року, так і під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тобто із 3 червня 1988 року, тому вона має право на частку у спільному майні подружжя, а саме на 322/1000 частини квартири АДРЕСА_1 як: 28/1000 частини, нажитих за час спільного проживання без реєстрації шлюбу; 308/1000 частини, нажитих за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Проте відповідач в особі державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. в усному порядку відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, чим порушила її законні права, свободи та інтереси.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 із 1987 року по 3 червня 1988 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

У відповідності до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Отже, до спірних правовідносин в частині вирішення спору про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1987 року по 3 червня 1988 року підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (далі - КпШС УРСР).

Згідно частини другої статті 6 КпШС УРСРвизнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 13 КпШС УРСР права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС УРСР вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС УРСР не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений ОСОБА_1 період.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. КпШС УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

На підставі викладеного суд правильно вважав, що виходячи з положень статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, факт спільного проживання ОСОБА_1 (на той час - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 до 3 червня 1988 року однією сім`єю не має юридичного значення як підстава для визнання 28/1000 частини квартири сумісним майном подружжя, яке нажите за час спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Окрім того, слід звернути увагу, що сам факт проживання чоловіка та жінки сім`єю без реєстрації шлюбу не створював правових наслідків щодо майна придбаного у цей період. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», утім позов з цих підстав не пред`являвся.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на 308/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , нажитої за час перебування з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (зміна черговості одержання права на спадкування).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві про визнання права власності та в заявах про зменшення і уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 визначила в якості відповідача Чотирнадцяту київську державну нотаріальну контору, оскільки саме державний нотаріус цієї контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Відповідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Цим законом визначено широке коло осіб, які мають право оскаржувати нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні.

Право на оскарження до суду нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи, стосовно яких вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі.

Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальної дії, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені цією нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта.

Відповідачем за таким позовом повинен бути не нотаріус, а інший суб`єкт спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Пунктом 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 передбачено, що у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий з подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, хто залишився живим. Повідомлення надсилається поштою, а спадкоємці, які прибули до нотаріальної контори, повідомляються нотаріусом усно, про що робиться відмітка на заяві того з подружжя, хто залишився живим. Така відмітка підписується спадкоємцями.

Встановлено, що іншими спадкоємцями за законом спірного майна ОСОБА_4 є його дві дочки від шлюбу з ОСОБА_5 , а саме треті особи у справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому видачею відповідного свідоцтва позивачу або визнанням права власності на частину майна в судовому порядку буде вирішено питання про їхні спадкові права та інтереси як осіб, що не мають процесуального статусу сторони у справі.

Так, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні.

За змістом статті 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок чи квартиру.

Відповідно до вимог статей 42, 48, 51 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд, до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача, або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Матеріали справи не містять підтвердження залучення інших спадкоємців в якості співвідповідачів у цій справі, позивачем та/або її представником ані в судовому засіданні, ані у вигляді письмового клопотання питання про заміну неналежного відповідача в особі Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори або залучення співвідповідачів також не порушувалося.

Відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого участині першій статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову-обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв`язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. При цьому обґрунтованість позовних вимог не перевіряється.

Видача позивачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя є окремою нотаріальною дією, участь в якій має брати як один з подружжя, так і всі спадкоємці зацікавлені у отриманні спадкового майна, тому відповідачами за даним позовом повинні бути особи, які позбавляються права на визначену частку у спадковому майні. Чотирнадцята київська державна нотаріальна конторау такому спорі відповідачем бути не може, оскільки у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав.

Згідно із частиною першою, другою пункту першого статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, і способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову із зазначених вище підстав, пред`явлення його до неналежного кола відповідачів, відтак у межах даної справи у позивача відсутнє право вимагати визнання у судовому порядку права власності на частину спірного майна, яке також є предметом спадкування.

Більше того, в матеріалах справи, у тому числі й спадкової, відсутні будь-які докази того, що державним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва проправо власності на частку у спільному майні подружжя чи доказів такого звернення позивача у встановленому законом порядку.

За змістом статей 55, 124 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України та статей 4, 5, 19 ЦПК України об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист прав - це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, принципу диспозитивності цивільного судочинства та встановленого факту того, що права позивача визначеним нею відповідачем не порушуються та не оспорюються, суд вірно не вбачав правових підстав для задоволення позову, а тому встановлення обставин сплати внесків ОСОБА_4 пропорційно рокам в першому та другому шлюбі, а також факту самої участі у набутті прав на спірну квартиру є передчасним.

Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів для захисту свого порушеного або невизнаного права, під час розгляду якого вказані обставини можуть бути встановлені.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній