ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5943/20 Справа № 202/7059/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб у м. Дніпро апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_2 . Останньому на праві власності належала 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивачки, ОСОБА_2 , помер. Після його смерті ОСОБА_1 звернулася до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав після смерті сина. Від нотаріуса їй стало відомо, що на вказану 1/3 частину квартири накладено арешт на підставі постанови державного виконавця Індустріального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 30.06.2005 року. Арешт було накладено під час виконання рішення Голопристанського районного суду Херсонської області за позовом ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. Рішення боржником виконано в повному обсязі, у зв`язку з чим постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС від 19.12.2014 року виконавче провадження закінчено, однак арешт з майна боржника знято не було. Звернувшись до АНД ВДВС з метою зняття арешту їй було повідомлено, що виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

У зв`язку з викладеним позивачка просила суд зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна відмовлено.

Не погодившись з указаним рішенням суду, позивачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

При цьому ОСОБА_1 зазначила про помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність її позовних вимог та неправильний спосіб захисту порушених прав, обраний ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає у повному обсязі.

Судом встановлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження ВП № 14777767 з виконання виконавчого листа № АЕ-11, виданого 14.02.2000 року Голопристанським районним судом Херсонської області, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу).

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 19.12.2014 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 11).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Відповідно до листа Індустріального ВДВС від 11.06.2019 року виконавче провадження, в межах якого здійснювалися примусові виконавчі дії відносно боржника ОСОБА_2 , знищено у зв`язку зі спливом терміну зберігання (а.с. 9).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС від 19.12.2014 року виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на 1/3 частину квартири її сина закінчено, однак арешт з майна боржника не знято.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що арешт на 1/3 частину належної за час життя ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 взагалі накладався та не був знятий державним виконавцем під час закінчення виконавчого провадження. Крім того, суд зазначив, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених чим Законом.

Згідно з частиною 2 статті 50 цього Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), якій його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі постанови Індустріального ВДВС серії АА 951645 від 30.06.2005 року накладено арешт на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заявником зазначено ОСОБА_4 .

У позовній заяві ОСОБА_1 ставиться питання про зняття арешту на зазначене нерухоме майно, накладене саме постановою Індустріального ВДВС, при цьому, відповідачем у справі зазначено Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Доказів порушення прав позивачки Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) матеріали справи не містять, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко