Справа № 639/1606/20
Провадження № 2/639/959/20
РІШЕННЯ

(заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова

У складі: головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Панікарук В.В.,

представника позивача Репало О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу № 639/1606/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ :

16 березня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати, в якій, з урахуванням уточнень, просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь позивача невиплачену заробітну плату у сумі 23 425, 18 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 01.08.2008 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду машиніста крану ПрАТ «Харківський коксовий завод».

24.10.2018 року наказом ПрАТ «Харківський коксовий завод» №188-к від 24.10.2018 року позивача було звільнено.

У день звільнення позивачу було протиправно, на порушення чинного трудового законодавства України та на порушення прав позивача не виплачена в повному розмірі заробітна плата за період з 01.12.2017 року по 24.10.2018 року.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - залишено без руху.

24 березня 2020 року від представника позивача по справі надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Призначено судове засідання.

Представник позивача адвокат Репало О.О., який діє на підставі ордеру серії ХВ №000042 від 27.09.2019 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за заробітною платою, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком.

Судом було встановлено, що 01.08.2008 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду машиніста крану ПрАТ «Харківський коксовий завод».

24.10.2018 року наказом ПрАТ «Харківський коксовий завод» №188-к від 24.10.2018 року позивача було звільнено, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 13-18)

Представник позивача зазначає, що на день звільнення з позивачем не було проведено кінцевого розрахунку.

Так, у відповідача перед позивачем мається заборгованість із заробітної плати за грудень 2017 2 399, 16 грн., січень 2018 року 1 839, 43 грн., лютий 2018 року 1 887, 67 грн., березень 2018 року 2 144, 47 грн., квітень 2018 року 2 010, 15 грн., травень 2018 року 2 312, 98 грн., червень 2018 року 2 043, 74 грн., липень 2018 року 3 933, 36 грн., серпень 2018 року 2 031, 73 грн., вересень 2018 року 2 630, 78 грн., жовтень 2018 року 8 200, 79 грн.

Тобто, усього за період з 01.12.2017 року по 24.10.2018 року загальна заборгованість складає 23 425, 18 грн.

На теперішній час вказана заборгованість у добровільному порядку не була виплачена відповідачем по справі.

Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ч.1ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713)

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.

Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на різницю між сумою нарахованих коштів за Формою Ок-5 та сумою виплачених коштів відповідно до виписки за контрактом.

Грудень 2017 року за формою Ок-5 нараховано 11 714, 03 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 9 314, 87 грн., різниця становить 2 399, 16 грн.;

Січень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 8 737, 39 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 2 397, 05 грн. та 4 550, 91 грн. різниця становить 1 789, 43 грн.;

Лютий 2018 року за формою Ок-5 нараховано 9 222, 28 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 7 334, 61 грн., різниця становить 1 887, 67 грн.;

Березень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 10 469, 90 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 2 580, 97 грн. та 5 744, 73 грн., різниця становить 2 144, 20 грн.;

Квітень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 9 805, 60 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 2 650, 69 грн. 5 145, 45 грн., різниця становить 2 009, 46 грн.;

Травень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 11 290, 16 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 3 007, 36 грн. та 5 969, 82, різниця становить 2 043, 74 грн.;

Червень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 10 080, 51 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 517, 84 грн., 2 135, 38 грн., 5 383, 55 грн., різниця становить 2 043, 74 грн.;

Липень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 9 489, 37 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 1 886, 39 грн., 1 414, 79 грн., 1 061, 09 грн., 795, 82 грн., 1 193, 73 грн., 1 193, 73 грн., різниця становить 1 943, 82 грн.;

Серпень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 9 917, 90 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 1 419, 51 грн., 1 293, 33 грн., 1 488, 37 грн., 1 701, 71 грн., 1 983, 25 грн., різниця становить 2 031, 73 грн.;

Вересень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 12 840, 39 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 2 297, 16 грн., 2 690, 23 грн., 5 222, 22 грн., різниця становить 2 630, 78 грн.;

Жовтень 2018 року за формою Ок-5 нараховано 22 635, 34 грн., згідно виписки за контрактом виплачено 3 261, 06 грн., 978, 33 грн., 2 282, 71 грн., різниця становить 16 113, 24 грн.

Згідно ст. 18 Податкового кодексу України, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Підпунктом 180 п. 1 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу

Таким чином, ПрАТ «Харківський коксовий завод» будучі податковим агентом зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі.

Як вбачається з форми Ок-5 у ній зазначена сума нарахованої заробітної плати без вирахування податків та зборів.

В свою чергу із виписки за контрактом вбачається, що у ній зазначена сума фактично виплачених коштів з вирахуванням податків та зборів.

Відповідно до ст. 167.1 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Як вбачається із розрахунків наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, він просить стягнути різницю між нарахованою та фактично виплаченою заробітною платою, однак ця сума становить 18 % тих податків та зборів, які були перераховані у державний бюджет.

Враховуючи те, що працівникові виплачується заробітна плата з попереднім вирахуванням податків та зборів в дохід держави, суд приходить до висновку, що за період з грудня 2017 року по вересень 2018 року позивачу у повній мірі виплачувалася заробітна плата, а отже підстав задоволення вимог у цій частині немає.

Що стосується жовтня 2018 року, то, як вбачається із розрахунку за формою Ок-5 ОСОБА_1 було нараховано 22 635, 34 грн., однак виплачено за жовтень 2018 року 3 261, 06 грн., 978, 33 грн., 2 282, 71 грн., усього 6 522, 10 грн.

Отже, різниця між нарахованою та фактично виплаченою заробітною платою становить 16 113, 24 грн., що є більшим за 18 % податків та зборів.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як заборгованість по заробітній платі.

У абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102, 00 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 3, 47, 94, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. ст. 2, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за жовтень 2018 року у розмірі 16 113, 24 грн. (шістнадцять тисяч сто тринадцять гривень 24 копійки) без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» на користь держави судовий збір у розмірі 2 102, 00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок)

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В силу пункту 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 354 (строки апеляційного оскарження) продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 11.06.2020 року.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Люботинським МВ УМВС України в Харківській області 13 серпня 2002 року, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод», , місцезнаходження: м. Харків, вул. Червоношкільна набережна, б. 24.

Суддя В. В. Труханович