ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/10138/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рагозіна Оксана Вадимівна, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 січня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності.

Позовна заява обґрунтована тим, що 14.01.2000 року сторони у справі зареєстрували шлюб. В жовтні 2016 року фактично припинили спільне проживання, та тільки 23.01.2018 року рішенням суду шлюб між ними був розірваний. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, у 2000 році вони, за спільні кошти, придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а у 2011 році - автомобіль марки "Шевроле Авео" 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Позивач просив суд провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «Шевроле Авео» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та 1/2 частку квартири, площею 63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за кожним право власності на: 1/2 ідеальну частку автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; 1/2 частку квартири, площею 63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2615 грн. 90 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рагозіна О.В., просить скасувати рішення суду в частині поділу квартири АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира належить їй на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не було враховано судом першої інстанції. Також, просить розподілити судові витрати у справі.

При цьому, відповідачка зазначає, що судом не було враховано пояснень ОСОБА_1 про те, що після укладення шлюбу та до моменту придбання квартири він коштів, які були б спільним сумісним майном, не заробляв.

Відповідачка ОСОБА_2 наголошує на тому, що квартира придбана за кошти, які їй передав рідний брат, як частку у спадщині, що відкрилася після смерті їх матері.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири, площею 63 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 та її представника адвоката Рагозіну О.В., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Малого Ю.О., які, кожен окремо, частково погодились з доводами апеляційної скарги та зазначили, що погоджуються з тим, що поділу між сторонами підлягає лише Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , третю особу ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2000 року, в період перебування в зареєстрованому шлюбі, відповідачкою ОСОБА_2 , від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була придбана квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 65,1 кв.м., що складається з трьох кімнат, житловою площею 38,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.03.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 647. Квартира зареєстрована в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстровано в книзі під № 19/2 ПВ стр. 46 запис 646.

Відповідно до звіту про оцінку майна 1/2 частка трикімнатної квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 18.07.2019 року, ринкова вартість об`єкта оцінки, визначена порівняльним підходом, на дату оцінки, складає 305260 грн.00 коп. без ПДВ, таким чином 1/2 частка вартості становить 152630 грн. 00 коп. без ПДВ.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.01.2018 року, справа № 212/5458/17, шлюб між сторонами розірвано.

Визнаючи квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу та, надані відповідачкою, розписка про отримання коштів в розмірі 5000 доларів США, датована 25.03.2000 року, та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 від 21.08.2018 року не є належними на допустимими доказами підтвердження тієї обставини, що відповідачкою було придбано спірну квартиру лише за власні кошти, та не можуть бути прийняті судом.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає з огляду на наступне.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, що 26 березня 2000 року, в період перебування в зареєстрованому шлюбі, відповідачкою ОСОБА_2 ,від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була придбана квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 65,1 кв.м., що складається з трьох кімнат, житловою площею 38,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.03.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 647. Квартира зареєстрована в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстровано в книзі під № 19/2 ПВ стр. 46 запис 646.

Тобто, відповідачкою ОСОБА_7 в період перебування в зареєстрованому шлюбі було придбано Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , а висновки суду першої інстанції щодо належності цієї квартири до спільної сумісної власності подружжя вцілому є помилковими, що було визнано й позивачем ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідачки ОСОБА_7 про те, що квартиру АДРЕСА_2 вона придбала за кошти, які їй передав рідний брат, як частку у спадщині, що відкрилася після смерті їх матері, а чоловік ОСОБА_1 не приймав участі у придбанні цієї квартири, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на наступні обставини.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 придбана сторонами у період шлюбу й доказів на підтвердження того, що зазначене майно придбано за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 суду не надано.

Так, станом на час придбання спірної квартири, позивач ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря-ремонтника ПАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат» та його середньомісячна заробітна плата становила близько 500,00 грн. (а.с. 24), тоді як прожитковий мінімум на на одну працездатну особу в розрахунку на місяць становив 287,63 грн. ( стаття 1 Закону Украхїни «Про затвердження прожиткового мінімуму на 200 рік»), а мінімальна заробітна плата становила 90,00 грн., що свідчить про отримання позивачем ОСОБА_1 доходів, які дозволяли заощаджувати та спростовує доводи апеляційної скарги про те, що після укладення шлюбу та до моменту придбання квартири останній коштів, які були б спільним сумісним майном, не заробляв.

Надані ж суду розписку ОСОБА_2 про отримання коштів в розмірі 5000 доларів США, датовану 25.03.2000 року, та нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6 від 21.08.2018 року про те, що він передає ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. в рахунок компенсації спадкового майна, належного їх матері ОСОБА_9 , для придбання нею спірної квартири (а.с. 56, 57), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів щодо отримання ОСОБА_2 спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_9 , чи щодо відмови від спадщини на користь брата ОСОБА_10 , а також щодо того, що саме передані кошти були витрачені на придбання спірної квартири, ціну якої сторони визначили у 12 000,00 грн. (а.с. 54), тоді як в розписці мова йде про 5 000,00 доларів США (а.с. 57).

Отже, встановивши, що Ѕ частка спірної квартири була придбана сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання цієї квартири відповідачкою ОСОБА_2 за кошти, що належать їй особисто, колегія суддів дійшла висновку про належність Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 до спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні правові підстави для визнання Ѕ частини цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділу її між сторонами в рівних частках, із визнанням за кожним права власності на 1/4 частину квартири (1/2 : 2 = 1/4)

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду в оскаржуваній частині з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним права власності на 1/4 частку квартири, площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та зменшує цей розмір з 2 615,90 грн. до 1 467,95 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Крім того, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір 1 144,73 грн., пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Рагозіна Оксана Вадимівна задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частку квартири, площею 65,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/4 частині квартири, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 2 615,90 грн. до 1 467 (однієї тисячі чотириста шістдесяти семи) гривень 95 (дев`яносто п`яти) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) гривні 73 (сімдесят чотири) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: