Справа № 591/2795/19
Провадження № 2/591/311/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом заявою ОСОБА_1 до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради, 3-тя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс»

про визнання неді йсним та скасування свідоцтва про право власності на житло -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс», в якій просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло серія НОМЕР_4 від 13.03.2012 року та розпорядження Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради №200 від 12.03.2012 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 березня 2012 року було видане свідоцтво про право власності на житло на підставі Розпорядження Управлінням обліку розподілу та приватизації житла СМР №200 від 12.03.2012 року на квартиру АДРЕСА_1 та передано у власність членам сім`ї у рівних частках по 1/4 відповідно, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 з 2000 року не проживає в Україні, зв`язку з нею немає, рішенням Зарічного районного суду м. Суми №591/3736/18 від 11.12.2018 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час склалась ситуація, що свідоцтво про право власності на житло видане, але отримати Позивачка не має можливості з тих причин, що ОСОБА_2 помер, а ОСОБА_4 без будь-якого зв`язку з нею, довіреності на ім`я Відповідачки немає, рішенням суду її визнано такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою. Тому, вимушена звернутися до суду з проханням скасувати свідоцтво про право власності на житло від 13.03.2012 року, та Розпорядження управління обліку, розподілу та приватизації житла №200 від 12.03.2012 року.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в письмовій заяві позов підтримала повністю, просить суд його задоволити і слухати справу у її відсутність та відсутність позивачки.

Представник Відповідача ОСОБА_6 щодо позову заперечувала, зазначила, що відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на житло, просила в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що 23 січня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління обліку розподілу та приватизації житла СМР - (на даний час має назву Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради) із заявою про передачу у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 , в якій просив передати у спільну часткову власність членам сім`ї у рівних частках по 1/4 відповідно, тому, що на той час разом з ОСОБА_2 були зареєстровані також ОСОБА_1 (Позивач), ОСОБА_3 (донька Позивача), ОСОБА_4 (сестра ОСОБА_2 ), що підтверджується відповідними довідками наявними в матеріалах справи.

На підставі даної заяви Відповідачем було видане Розпорядження №200 від 12.03.2012 року.

13 березня 2012 року було видане свідоцтво про право власності на житло на підставі Розпорядження Управлінням обліку розподілу та приватизації житла СМР №200 від 12.03.2012 року.

ОСОБА_4 хоча і була зареєстрована в даній квартирі, але в грудні 2000 року поїхала на роботу в Італію, там вона залишилася і проживає до сих пір. В Італії у ОСОБА_4 є чоловік, з яким вона проживає тривалий час, але більш детальної інформації щодо її невідомо, тому, що Позивач бачила ОСОБА_4 в останнє в 2000 році, тобто тоді, коли вона останній раз була в Україні. За 19 років відсутності, ОСОБА_4 та Позивач спілкувалися декілька разів, потім зв`язок з ОСОБА_4 зовсім припинився. Про своє постійне місце проживання та про місце своєї роботи вона їй конкретно не повідомляла і вони їй невідомі. Остання відома інформація щодо ОСОБА_4 це те, що вона 23.12.2010 року надавала довіреність на ім.»я ОСОБА_2 , посвідчену віце-консулом Генерального консульства України в Мілані . Строк дії довіреності був до 23.12.2013 року. З того часу будь-якої інформації щодо ОСОБА_4 немає. Позивач намагалася будь-яким чином зв`язатися із ОСОБА_4 , але контакти, які були відомі, не відповідають. Всі ці факти досліджені та встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми у цивільній справі №591/3736/18 від 11.12.2018 року, яке набрало законної сили та не оскаржувалось сторонами.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_2 з 18.03.2015 року по 28.04.2016 року брав участь у антитерористичній операції та був відсутній в м. Суми, що підтверджується відповідними довідками. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після смерті чоловіка, Позивачка вимушена була завершити всі дії, пов`язані з приватизацією кватири, тому що цим питанням завжди займався чоловік - ОСОБА_2 , тим паче довіреність від ОСОБА_4 була видана на ім`я також чоловіка.

У вересні 2017 року, Позивач звернулась до Відповідача з проханням отримати свідоцтво про право власності на житло, але Позивачці було відмовлено та надано копії з приватизаційної справи квартири АДРЕСА_1 .Щодо довіреності та строку її дії Позивачу стало відомо після отримання копії приватизаційних паперів.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, з вересня 2017 року Позивачу стало відомо про існування перешкод в отриманні свідоцтва про право на житло. Тому, строк позовної давності для звернення до суду для захисту своїх прав не порушений.

23.07.2018 року Позивач звернулась до Зарічного районного суду м. Суми про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користуватися житлом.

11.12.2018 року Зарічний районний суд м. Суми виніс рішення №591/3736/18 , яким ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке набрало законної сили.

На даний час у вищезазначеній квартирі зареєстровані Позивачка з донькою, що підтверджується відповідною довідкою.

На звернення представника до Відповідача з проханням видати свідоцтво про право власності на житло від 13.03.2012 року відповідним листом №М-1032/06.01-21 від 12.03.2019 року було роз`яснено, що особа має право отримати свідоцтво про право власності на житло особисто, або через представника, повноваження якого має бути підтверджено нотаріально посвідченою довіреністю згідно чинного законодавства.

Крім Позивачки , доньки, ОСОБА_4 , яка втратила право користування жилим приміщенням, у свідоцтві зазначений чоловік Позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на житло видане, але отримати Позивач не має можливості з тих причин, що ОСОБА_2 помер, а ОСОБА_4 без будь-якого зв`язку з нею, довіреності на ім.»я Відповідача немає, рішенням суду її визнано такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою.

Відповідно до норм «Узагальнень судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №9-48/0/4-17 від 12.01.2017 року чітко зазначено, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення без вимоги скасування розпорядження органу приватизації про передачу житла у приватну власність не вирішує спір по суті.

Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15,16, 393 ЦК України, ст.ст. 11-13, 81, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 до Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради ( вул. Горького, 21, м. Суми, 40004), 3-тя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло - задоволити повністю.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло серія НОМЕР_2 від 13.03.2012 року та розпорядження Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради №200 від 12.03.2012 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 червня 2020 року.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО