Справа № 344/6058/18
Провадження № 22-ц/4808/617/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г.В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року, у складі судді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивував тим, що з лютого 2017 року ОСОБА_2 , його колишня дружина, не проживає у вищевказаній квартирі, забрала свої особисті речі і переїхала проживати до іншого чоловіка, комунальні платежі за квартиру не сплачує, а спірним житлом не користується понад один рік без поважних причин.

За вказаною адресою відповідач також зареєструвала свого сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча він з відповідачкою та батьком фактично проживають за іншою адресою.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 добровільно визначила собі інше місце проживання, спірним житловим приміщенням не користується понад один рік без поважних причин, просив визнати її та її неповнолітню дитину ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою

АДРЕСА_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для об`єктивного розгляду справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, внаслідок чого судом не застосовано норми матеріального і процесуального права, які підлягали застосуванню.

Вважає, що судом не враховано, що орган опіки і піклування всесторонньо не вивчив питання можливості проживання відповідачки і її сина у будинку ОСОБА_4 у с. Княжолуки Долинського району. Крім того, батьки неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов`язані дбати за умови для проживання їхньої дитини. Батько неповнолітньої дитини ОСОБА_3 володіє квартирою по АДРЕСА_2 . У справі є належні документи, які підтверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають у м. Калуші вже більше двох років.

Апелянт просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач не представив суду належних доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин понад встановлені законом строки.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №003517 від 14 червня 1993 року ОСОБА_1 надано право на зайняття житлового приміщення житловою площею 18,9 кв.м., що складається з 1 кімнати за адресою АДРЕСА_1 (а.с.105).

Сторони по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1995 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 вселилася до квартири АДРЕСА_1 , після реєстрації шлюбу з позивачем на правах члена сім`ї.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с 5-6).

За час шлюбу та після його розірвання сторони з дітьми проживали у квартирі АДРЕСА_1 , де і зареєстроване їх місце проживання.

Станом на час розгляду даної цивільної справи квартира АДРЕСА_1 , залишається в користуванні сторін та їх дітей, у встановленому законом порядку квартиру не приватизовано.

Згідно Довідки МІУК №02-02/00067/973 від 07.05.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 3)

Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 15.09.2017 року за вказаною адресою після його народження на підставі заяви матері (за місцем її реєстрації) (а.с. 32).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, ОСОБА_2 неодноразово зверталася в правоохоронні органи з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_1 щодо неї, вказані обставини підтверджуються висновками інспекторів Івано-Франківського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області за результатами перевірки заяв ОСОБА_2 від 04.04.2016 року, 04.11.2016 року.

Як вбачається із рішення Івано-Франківського міського суду від 25.02.2020 року ( яке набрало законної сили) справа №344/4161/18, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_6 , Івано-Франківська міська рада про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні квартирою, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна та зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності - відмовлено.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 має вільний доступ до квартири АДРЕСА_1 , в неї наявні ключі, і вона там періодично знаходиться.

Розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин.

Суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог, а отже, відсутні передбачені законодавством підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідачки разом із сином, які зареєстровані у спірній квартирі та користувались нею, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, що, на думку заявника свідчить про наявність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин