Провадження № 2/761/2173/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Цигановій Ю.М.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача -

Головного управління

Національної поліції

в Київській області: Роменської Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

09.09.2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 20.01.2020 року позивач просить: стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 191 282,00 грн. за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України.

Вимоги обгрунтовані тим, що Головним управлінням Національної поліції України у Київській області здійснюється досудове розслідування по кримінальним провадженням №0000894 від 11.12.2017 року, розпочатого за ч.1 ст.129 КК України та кримінальне провадження №0000391 від 18.06.2018 року, розпочатого за ч.1 ст.369 КК України. Як зазначає позивач, вона є потерпілою у вказаних кримінальних провадженнях, слідчими в кримінальних провадженнях не здійснюється належним чином досудове розслідування та до цього часу не оголошено підозру, справи не передані до суду. Такою бездіяльністю, як зазначає позивач, їй спричинена моральна шкода, вона зазнала хвилювань, витрачала час для доказування своєї правоти, неодноразово зверталась до суду.

Посилаючись на положення ст.ст.23, 1173, 1174 ЦК України, позивач звернулась до суду з цим позовом, оскільки упродовж 7 років 7 місяців працівники правоохоронних органів не притягують до відповідальності винних осіб. А тому вона вважає, що має бути відшкодовано моральну шкоду в сумі 191 282,00 грн.

Відзиви до суду не надходили.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції України в Київській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні так як позивачем не доведено всіх чотирьох складових, які повинні бути для відшкодування моральної шкоди.

Державна казначейська служба України в судове засідання представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність представника Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку позивача, представника відповідача (Головного управління Національної поліції України у Київській області), дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Закон пов?язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.

Оскільки моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 21.11.2017 року (справа №761/40455/17) було задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Грицаєнко О.В. або іншого слідчого СУ ГУ НП в Київській області, уповноваженого вносити відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, внести відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄДРДР, на підставі заяви ОСОБА_1 від 07.11.2017 року, зареєстровану в журналі за ЄО за №558.

На виконання зазначеної ухвали суду, 11.12.2017 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про те що 19.08.2014 року ОСОБА_2 висловлювала відносно ОСОБА_1 погрози вбивством та розпочате кримінальне провадження за №0000894 за ч.1 ст.129 КК України.

21.12.2017 року ОСОБА_1 в зазначеному кримінальному провадженні вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Крім того, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 04.06.2018 року (справа №761/19409/18) було задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області Єльцова А.В. або іншого уповноваженого слідчого СУ ГУ НП в Київській області негайно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладені в заяві ОСОБА_1 від 22.05.2018 року, зареєстровану в ЖЄО за №3390, талон-повідомлення №126.

На виконання зазначеної ухвали суду, 18.06.2018 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про те що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2012 року приховують злочин, що вчинив її брат ОСОБА_4 , який в липні 2012 року викрав та пошкодив їх спадщину та розпочате кримінальне провадження за №0000391 за ч.1 ст.396 КК України.

25.06.2018 року ОСОБА_1 в зазначеному кримінальному провадженні вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

26.12.2018 року ОСОБА_1 зверталась із заявою до Кагарлицького відділення поліції Обухівського ВП ГУНП в Київській області та Кагарлицької місцевої прокуратури з проханням надати інформацію в кримінальному провадженні №0000894, та №0000391 про причини невручення до цього часу підозри та не направлення обвинувального акту до суду.

Відповідь, як пояснила позивач, не надходила.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Головного управління Національної поліції України у Київській областіщодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі її заяв про кримінальне правопорушення свідчить про реалізацію останньою можливості оспорення процесуальної діяльності правоохоронного органу і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, судом не встановлено дій з боку Головного управління Національної поліції України у Київській області, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди на підставі статей 1176, 1167, 1173 ЦК України.

В той же час, суд не може взяти до уваги як належний та допустимий доказ документи, які надані позивачем з кримінальних проваджень №0000073, 0000881, 0000755 та 0000124, оскільки здійснення досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях не є підставою для звернення до суду з позовом.

Крім того, стаття 176 ЦК України визначає, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Варто зазначити, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) від 3 жовтня 2001 року справа N 1-36/2001, N 12-рп/2001 зазначено, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР). Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР).

Отже, діюче законодавство України не покладає на Державну казначейську службу України, відповідальність за юридичні особи, створені державою.

А тому повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було виготовлено 09 червня 2020 року

Суддя: Н.Г.Притула