Номер провадження: 22-ц/813/4846/20
Номер справи місцевого суду: 501/1774/18
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М.,Комлевої О.С.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3

- про визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними та скасування рішень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ,-

ВСТАНОВИЛА:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ та АРГУМЕНТИ СТОРІН:

04.07.2018 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з уточненою позовною заявою та просила суд:визнати недійсними:

- Договір №56/К про відступлення прав вимоги від 10.11.2017 року,

-Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2972,

-Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2973, що укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 ;

Визнати протиправним та скасувати:

-рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.05.2018 року, індексний номер 41336112, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок загальною площею 238,9 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1

- рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.05.2018 року, індексний номер 41340163, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:1330, площею 0,1398 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим тим, що 10.11.2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений Договір про надання споживчого кредиту №0 та Договір про надання споживчого кредиту №0 відповідно до умов яких він

отримав кредит в іноземній валюті в сумі 20000 доларів США та кредитну лінію, який він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 10.11.2013 року, або достроково зі сплатою 11.3% річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання грошового зобов`язання за Первісним договором ОСОБА_3 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1398 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:1330 - Іпотечний договір від 10.11.2006 року.

20.08.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений Договір про надання споживчого кредиту №0 та Договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_3 , отримав кредит в іноземній валюті в сумі 10000 дол. США та кредитну лінію, який він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 20.08.2009 року або достроково зі сплатою зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом та сплатою ануїтетних платежів.

Для забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитними договорами ОСОБА_3 передав у наступну іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1398 га, кадастровий номер :02:003:1330.

10.11.2006 року та 20.08.2008 року сторони уклали Договори поруки, згідно яких позивач взяла на себе зобов`язання перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідно Договору №56/к про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 10.11.2017 року, Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 рок, реєстровий №2973, Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2972, право власності на спірне майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,13698 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:1330 перейшло до ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що вказане майно є спільною сумісною власністю, належить ОСОБА_3 та позивачу в рівних частках, позивач вважає, що його права порушені , а правочини правочини, на підставі яких дане майно перейшло у власність ОСОБА_4 є незаконними, а тому мають бути визнані недійсними, в зв`язку з чим позивач і звернулась до суду з відповідним позовом.

Пари цьому посилається на те, що відповідно до ст.1054 ЦК України визначено перелік осіб,які можуть бути кредиторами в кредитних правовідносинах. Та не передбачає фізичну особу,як кредитора в кредитних відносинах.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про зміну кредитора по його зобов`язанням з ПАТ « ДЕЛЬТА БАНК» на ОСОБА_2 , що є порушенням ст.53 Закону України «Про іпотеку».

За умовами двох Договорів про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог кредитора. Та не містить посилання на те, що задоволення вимог кредитора може проводитися за іншою процедурою.

Одночасно посилається на те, що у нотаріуса під час державної реєстрації прав не наданий договір разом із договорами іпотеки, а тому не було підстав для відповідних реєстраційних дій.

Зазначені порушення вимог закону та договору у відповідності до вимог ст. 203,215 ЦК України є підставою вважати їх недійсними та такими , що суперечать Закону .

Крім того позивач посилається на те, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу порушила положення Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України»,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті встановлена загальна заборона примусового стягнення майна без згоди власника ( незалежно від суб`єкта,яке здійснює таке стягнення).

Позивач вважає, що спірні об`єкти нерухомого майна, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,13698 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:1330,-підпадають під дію мараторію так як:

-виступають предметами іпотеки та наступної іпотеки в іноземній валюті

-використовуються як місце постійного проживання ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини позивач просила суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання договору №56/к про відступлення прав вимоги від 10.11.2017 року недійсним, визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, скасування рішень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.05.2018 року, індексний номер 41336112, та 41340163 відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняти постанову про задоволення позовних вимог посилаючись на вимоги ст.376 ЦПК України

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не надав належної оцінки наявним у справі доказам,не врахував доводи позивача щодо підстав недійсності договорів відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами,не врахував правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що оспорюваний договір № 56/К про відступлення прав вимоги свідчить, що він містить ознаки договору факторингу(фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки за його умовами відбулося фінансування однією особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи(боржника) так як п.4.1 передбачена сплата нового кредитора суми 732 678,00 грн. Додатком № 1 до зазначеного Договору встановлена сума заборгованості 7 509 695,95 грн , що майже в 10 разів менше суми заборгованості та різниця становить 6 777017,95 грн є дисконтом,тоб то платою ( фінансовою вигодою),яку отримує фактор за договором факторингу,а саме ОСОБА_2 .

Порушення судом вимог ст.1079 ч.3 ЦК України свідчить про помилковий висновок районного суду так як ОСОБА_2 не є банком або іншою фінансовою установою,а тому не має права здійснювати фінансову операцію,тобто не може бути фактором за договором відступлення прав вимоги ПАТ «Дельта Банк».

Апелянт посилається на те, що районним судом не взято до уваги позиція Верховного суду а саме, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року розмежовано договір факторингу та інших способів відступлення прав вимоги.

Посилаючись н6а те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить ч.3 ст.512 та 1054 ЦК України,оскільки для зобов`язань,які виникли на підставі кредитного договору,характерним є спеціальний суб`єкт,а саме-банк або інша фінансова установа.

Одночасно апелянт посилається на порушення районним судом ст.36 Закону України «Про іпотеку» яка вказує на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у позасудовому порядку у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки.

При цьому зазначає, що п.5.2 іпотечного договору , що передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку,встановленому Законом України «Про іпотеку» та посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц.

Апелянт зазначає, що на час державної реєстрації прав Договір про задоволення вимог іпотеко держателя,який передбачив передачу іпотеко держателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання,не був наданий разом із договором іпотеки., а тому прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого,що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Одночасно зазначає, що у позивачки була відсутня згода на можливість набуття іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки. При цьому посилається на судову практику Верховного Суду,а саме постанову від 14 лютого 2018 року( справа № 127/8068/16-ц ,провадження № 61-5164св18) та від 31.10.2018 року .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 дає своє тлумачення змісту статей 512,1077, а саме правочину з відступленням прав вимоги( цесія) та договору факторингу. Посилається на те, що вона в силу ст.ст.512-518 ЦК України уклала правочин з відступленням прав вимоги(цесія). Право такої вимоги може бути передано як за плату,так і безоплатно. При цьому також посилається на правову позицію Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 де в п.51 проведено розмежування правочинів відповідно до якого робить висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа та стверджує, що оспорюваний Договір є оплатним договором відступлення прав вимоги( цесією), а не договором факторингу. При цьому зазначає, що за укладеним Договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони в розумінні Закону україни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг

Одночасно спростовує доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог ст.36 Закону України «Про іпотеку» так як застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя,що міститься в іпотечному договорі,та окремий договір між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя законодавством прирівнюється за юридичною силою.

Посилаючись на вимоги ст.37 ч.1 Закону України « Про іпотеку» іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права права власності на предмет іпотеки.

Сторони в судове засідання не з`явились,про час та місце розгляду сповіщені належним чином.

В своїх заявах позивач ОСОБА_1 , її представник та відповідачка ОСОБА_2 просять справу слухати за їх відсутності.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1 , 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст.ст. 268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 17.06.2020 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог районний суд виходив з його необґрунтованості посилаючись на вимоги ст.ст.512,1077 ЦК України про те, що право цесії може бути передано як за плату,так і безоплатно.

При цьому посилається на те, що за умовами договорів іпотеки від 10.11.2006 року та 20.08.2008 року було роз`яснено,що можливе позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, про що була ознайомлена ОСОБА_3 .

З таким судженням районного суду погодитись не можна з таких міркувань.

10.11.2006 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним ; «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 та Договір про надання споживчого кредиту №0 .

Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_3 отримав кредит в іноземній валюти в сумі 20 000,00 дол. США та кредитну лінію, який зобов`язувався повернути у повному обсязі не пізніше 10.11.2013 року, або достроково зі сплатою річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобо`язань за Первісним кредитним договором ОСОБА_3 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме:

- житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0,1398 га, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується вказаним договором.

-земельну ділянку, площею 0,1398 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

10.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору №0. З вказаним договором ОСОБА_1 ознайомилась, про що свідчить її підпис у вказаному договорі.

20.08.23008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту:

-№0

-№0

Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_3 отримав кредит в іноземній валюти в сумі 100 000 дол. США та кредитну лінію, який зобов`язувався повернути у повному обсязі не пізніше 20.08.2018 року, або достроково зі сплатою14,5% за користування кредитом та сплатою ануїтетних платежів.

20.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення зобов`язань, що випливають з Кредитного договору, передав в іпотеку нерухоме майно, а саме:

-житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0,1398 га, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується вказаним договором.

-земельну ділянку, площею 0,1398 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності. 20.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 0 від 20.08.2008 року. З вказаним договором ОСОБА_1 також ознайомилась, про що свідчить її підпис у вказаному договорі.

В цей же день - 20.08.2008 року з метою забезпечення виконання зазначених вище зобов`язань з боку ОСОБА_3 , між позивачкою- ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладений Договір поруки № 224473.

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» уклали Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу -Шевченко Д.Г., за реєстровим №2949, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, серед яких і кредитні договори №0 та №0 від 10.11.2006 року, кредитні договори : № 0 та №0 від 20.08.2008 року.

Відповідно Договору №56/к про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.11.2017 року, Протоколу електронних торгів №UA-EA-2017-10-12-000097-а від 24.10.2017 року, Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2973, Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2972, право власності на спірне майно, а саме:

-житловий будинок з надвірними г рудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- земельна ділянка площею 0,1398 га, , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,- кадастровий №:02:003:1330, - перейшло до ОСОБА_2 .

Відповідно п. 4.1 оскаржуваного договору вбачається, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 732 678,00 (сімсот тридцять дві тисячі шістсот сімдесят вісім) гри.

Згідно п.2.2 Договору розмір Прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору.

Додатком № 1 до Договору № 56/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 листопада 2017 року встановлено, що загальна сума заборгованості за кредитними договорами на дату відступлення прав вимоги становить 7 509 695, 95 грн. (сім мільйонів п`ятсот дев`ять тисяч шістсот дев`яносто п`ять грн. 95 коп.), що складається з: заборгованість за кредитним договором № 0 - 947 805,26 грн; заборгованість за кредитним договором № 0 - 6 561 890,69 грн.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ :

Відповідно до ст.4 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу.

Згідно з чч.1, 2 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч.1 ст.227 ЦК).

У п.1 ч.1 ст.512 та ст.514 ЦК вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом, цим кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно зі ст.1077 ЦК за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Здійснивши фінансування коштів в сумі 732 678,00 грн., відповідач ОСОБА_2 отримала право вимоги по борговим зобов`язанням в розмірі 7 509 695, 95 грн.

З врахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно додатку № 1 до договору та становить 7 509 695, 95 грн., та вартості права вимоги в розмірі 732 678,00 грн., слід дійти висновку, що різниця, яка становить 6 777 017,95 грн. є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ОСОБА_2 .

Отже, оспорювані договори відступлення прав вимоги мають ознаки факторингу, а саме:

-відбулось фінансування клієнта - суб`єкта господарювання (в даному випадку ПАТ «Дельта Банк» отримав від ОСОБА_2 плату у розмірі 732 678,00 грн.);

-набуття відступленого права вимоги (відповідач ОСОБА_2 отримала право вимоги за кредитними договорами в розмірі 7 509 695,95 грн.);

-отримання плати за користування грошовими коштами, наданими в розпорядження клієнта (різниця між розміром та вартістю вимоги, яка становить 6 777 017,95 грн. є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ОСОБА_5 ) .

Наявна також передбачена Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при визначення фінансової послуги мета отримання прибутку: в результате укладення оспорюваних договорів про відступлення права вимоги відповідач ОСОБА_2 набула право власності на майно, вартість якого значно перевищувала вартість права вимоги, сплачену відповідачем ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги за кредитним договором (в матеріалах справи містяться відомості щодо оціночної вартості майна на час прийняття рішення - 1 228 101,00 грн., долучені до відзиву приватного нотаріуса; висновком № 039/2015 від 24 липня 2015 року судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 496/3275/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визнання права власності, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі визначено ринкову вартість домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , з урахуванням земельної ділянки у розмірі 136 890 дол.США, що на момент складання висновку еквівалентно 3 013 729 грн.)

Щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідач - фізична особа ОСОБА_2 не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, тобто не може бути фактором за договором відступлення права вимоги з ПАТ «Дельта Банк».

У розумінні п.11 ч.1 ст.4 вказаного закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13.04.2016 у справі №910/8670/15-г (3-226гс16), у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/6659/17 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3.04.2019 у справі №591/4552/17.

Отже, характерними ознаками договору факторингу є те, що:

-йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором);

-його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

-метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

-відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

-вимоги до форми такого договору визначені у ст.6 закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

При вирішенні спору, судова колегія дослідила умови спірного договору, зокрема п.4.1 та дійшла висновку, що розмір грошової вимоги, яка була відступлена за спірним договором шляхом купівлі-продажу 7509695,95 грн перевищувала ціну її відступлення 732 678,00 грн00 грн. За спірним договором ОСОБА_6 , як новий кредитор фактично набула право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором в розмірі 6 777017,95 грн.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що районний суд дійшов помилкового висновку про те, що дані оспорювані договори не являються факторингом так як право цесії може бути передано як за плату,так і безоплатно,оскільки вони відповідають характерним ознакам факторингу, а тому не є правочином з відступлення права вимоги ( цесії).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, тому висновок районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову є помилковим.

У постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 465/646/11, провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила те, що статею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Отже, судова колегія на підставі зазначеного дійшла висновку, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.З ст.512 та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальній суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 жовтні 2018 року (справа № 923/151/17).

Виходячи з того, що зміст оспорюваного правочину суперечить вимогам ст.ст.1077, частини 3 ст.1079 та ст.1054 ЦК України , та зазначеним актам цивільного судочинства судова колегія приходить до висновку, що договір №56/К про відступлення прав вимоги від 10.11.2017 року,договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2972,договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.11.2017 року, реєстровий №2973, що укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 є недійсним з моменту їх укладення з підстав ст.203,215 ЦК України.

Вимоги про скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 36 Закону країни «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином вказана норма вказує на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимоги іпотекодержателя у позасудовому порядку у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки.

Відповідно до ст. 4.2 іпотечного договору від 20 серпня 2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.

З а приписом п.5.2 іпотечного договору визначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому законом України «Про іпотеку».

Отже, іпотечний договір від 20 серпня 2008 року не містить застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, сторони погодили можливість виникнення віпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року (справа № 554/14813/15-ц) зробила правовий висновок: у разі відсутності у договорі іпотеки іпотечного застереження позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виключно на підставі окремого договору.

Однак, під час державної реєстрації прав Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, не був наданий разом із договором іпотеки, що свідчить про відсутність належних доказів на підтвердження прав АТ «Дельта Банк» та, відповідно, свідчить про відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення та проведення реєстраційних дій у зв`язку з цим.

Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння так як аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить в тому числі і від умов зазначених в договорі.

З врахуванням зазначеного,судова колегія приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за відсутності відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору є наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Викладене дає підстави стверджувати, що висновок суду першої інстанції, що реєстрація права власності на житловий будинок та земельну ділянку проводилась в межах іпотечних договорів та законодавства за ОСОБА_2 не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав ст.376 ЦПК України.

В силу ст.141 ЦПК україни судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 2305,50 грн покладається на відповідачі оскільки документально підтверджений.

Керуючись ст.367,368,376,381,382,384,389,390ЦПК України,судова колегія

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2019 року скасувати прийняти постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування рішень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити.

Визнати недійсними :

-Договір № 56/К про відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 10 листопада 2017 року;

-Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий № 29;

- Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 листопада 2017 року, реєстровий № 2973, що укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 .

Визнати протиправними та скасувати:

- рішення Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.05.2018 року, індексний номер 41336112, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок загальною площею 238,9 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,

Визнати протиправними та скасувати:

- рішення Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 30.05.2018 року, індексний номер 41340163, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:1330, площею 0,1398 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»( ), ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 ) , Приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни на користь ОСОБА_1 (ІНП НОМЕР_2 ) судовий збір по 758 грн.50 коп з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

О.С.Комлева