Справа № 242/2386/20
Провадження № 2/242/1004/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Селидове

Суддя Селидівського міського суду Донецької області Капітонов В. І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Селидівського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя приходить до наступних висновків.

Предметом спору є скасування рішення державного реєстратора Роденко Романа Віталійовича Новогродівської міської ради, а саме рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №52104733 від 30.04.2020, та зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_3 Новогродівської міської ради провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно нежитлову будівлю, будівлю універмагу АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 .

З позовної заяви вбачається, що позивач 28.04.2020 року звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Новогродівської міської ради Донецької області із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. 30.04.2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Новогродівської міської ради Донецької області було відмовлено у проведенні державної реєстрації із посиланням на пп.5 п. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» через встановлені суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

При вирішенні питання щодо юрисдикції даного спору суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 490/5986/17 та вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на наступне.

У позовній заяві позивач зазначав, що рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 29.07.2011 року за нею було визнано право власності на нежитлову будівлю, будівлю універмагу АДРЕСА_1 , за адресою АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 , яке в подальшому було зареєстровано у Селидівському бюро технічної інвентаризації.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення терміну суб`єкт владних повноважень міститься у ст. 4 КАС України, згідно з якою суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено поняття публічно-правового спору.

Так, публічно правовий спір - спір, зокрема у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення публічно - владних управлінських функцій.

Визначальним критерієм здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу влади чи місцевого самоврядування.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

У даному випадку ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до Новогродівської міської ради Донецької області в порядку цивільного судочинства, зазначала, що їй належить право власності на нежитлову будівлю, будівлю універмагу АДРЕСА_1 за адресою АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 , яке зареєстровано у Селидівському бюро технічної інвентаризації, проте вона не може здійснити державну реєстрацію свого права власності, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявні зареєстровані обтяження.

Проте, позивач не пов`язує свої вимоги з іншими вимогами, що виникають з приводу нерухомого майна, наприклад із вимогами щодо визнання права на таке майно або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майно та інше.

Тобто позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо не проведення запису про державну реєстрацію права власності на належне їй на праві власності нерухоме майно.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.

Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частин другої - третьої статті 13 Закону № 1952-IV на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: 1) нерухоме майно; 2) право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3) інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; 4) обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень. У разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.

Частиною першою статті 24 Закону № 1952-IV передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Тобто у даному випадку підставою для відмови зазначено пункт 5 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV. Це свідчить про наявність спору між заявником, що звернувся із заявою про реєстрацію прав на нерухоме майно, та державним реєстратором, який вчиняє такі дії.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону № 1952-IV).

З позовної заяви вбачається, що правовідносини виникли між ОСОБА_1 і державним реєстратором з приводу відмови у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно та позивач не пов`язує вказані вимоги із вимогами, що виникають з приводу нерухомого майна, а лише зазначає про неможливість реалізувати своє право через наявність у Державному реєстрі запису про обтяження речового права на нерухоме майно.

За відсутності позовної вимоги щодо визнання права на таке майно або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майно та інше, суд вважає, що даний спір виник з публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор діє як суб`єкт владних повноважень та дії якого щодо позивача останній вважає неправомірними та такими, що порушують його права, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради про визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.4,19,186 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії - відмовити.

Роз`яснити позивачу його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Суддя В. І. Капітонов