Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/26/17

провадження № 61-48352св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року у складі судді Васильків О. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про вселення та визнання права користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з 2002 року проживала у квартирі АДРЕСА_1 разом із основним наймачем квартири - ОСОБА_3 , яка була її тіткою, за згодою останньої.

Тітка часто хворіла, а тому ОСОБА_1 купувала їй ліки, продукти харчування, опікувалася нею та забезпечувала належний догляд, сплачувала комунальні платежі. ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка померла, а позивач залишилася проживати у квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 син - ОСОБА_4 , який проживав із позивачем у спірній квартирі.

ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про визнання за нею права на житлове приміщення, зобов`язання Київську районну адміністрацію укласти з нею договір найму житлового приміщення. Проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2014 року у справі № 520/8989/13-ц, залишеним без змін ухвалою касаційного суду від 18 травня 2015 року, у задоволенні її позову було відмовлено.

30 травня 2014 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у справі № 520/1147/14-ц про її виселення з квартири. Під час здійснення примусового виконання рішення суду з її виселення державною виконавчою службою було з`ясовано, що разом з нею у спірній квартирі проживає малолітній син. Після цього примусове виселення було припинено.

Враховуючи місце проживання малолітнього сина, відсутність у неї іншого житла, враховуючи фактичне її проживання разом із сином у спірній квартирі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд вселити ОСОБА_1 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати право користування житловим приміщенням за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на преюдиційні факти, встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року у справі № 520/8989/13-ц та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2014 року у справі № 520/1147/14-ц, вважав позовні вимоги необґрунтованими.

Суди вважали, що оскільки ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою, питання про реєстрацію у квартирі не вирішувала, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась, а тому відсутні правові підстави для її вселення.

Крім того, відчуження 19 лютого 2015 року ОСОБА_1 належних їй у праві спільної власності 14/25 частки на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , тобто у період після смерті тітки ОСОБА_3 та під час розгляду спорів у судовому порядку, суди розцінювали як штучне погіршення ОСОБА_1 житлових умов сина ОСОБА_2 , законним представником якого вона є.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У січня 2019 року справу № 520/26/17 передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Сімоненко В. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального права, зокрема, статті 47 Конституції України, якою передбачено, що держава гарантує можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Судами не враховано положення статті 65 Житлового Кодексу, відповідно до яких особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного права користування жилим приміщенням.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про штучне погіршення умов проживання дитини шляхом продажу 14/25 частки житлового будинку, оскільки у зазначеному житловому приміщенні умов для проживання малолітньої дитини не було, враховуючи факт проживання там особи похилого віку.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року у справі № 520/8989/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою. Питання про реєстрацію у даній квартирі не ставила, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась.

Твердження ОСОБА_1 щодо ведення спільного господарства з наймачем квартири ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на думку судової колегії, не знайшли свого підтвердження, оскільки наведені нею факти участі у веденні домашнього господарства, як придбання кухонної витяжки та заміна вхідних дверей, носять разовий характер і не свідчать про спільне позивачкою та наймачем вирішення поточних питань утримання житла, узгоджене використання особистих коштів у спільних інтересах.

Окрім того встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/1147/14-ц за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2014 року у справі № 520/1147/14-ц частково задоволено позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради та ухвалено виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

12 жовтня 2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у справі № 520/1147/14-ц.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 25 грудня 2015 року закінчено виконавче ВП № 49077140 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із виконанням виконавчого листа у повному обсязі.

Мотивувальна частина.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року у справі № 520/8989/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У зазначеній справі встановлено, що ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою. Питання про реєстрацію у даній квартирі не ставила, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась.

Твердження ОСОБА_1 щодо ведення спільного господарства з наймачем квартири ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на думку судової колегії, не знайшли свого підтвердження, оскільки наведені нею факти участі у веденні домашнього господарства, як придбання кухонної витяжки та заміна вхідних дверей, носять разовий характер і не свідчать про спільне позивачкою та наймачем вирішення поточних питань утримання житла, узгоджене використання особистих коштів у спільних інтересах.

Таким чином, не встановлено факту проживання ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 однією сім`єю, що свідчить про відсутність правових підстав для вселення у спірну квартиру позивача.

Окрім того встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 травня 2014 року у справі № 520/1147/14-ц частково задоволено позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради та ухвалено виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

У вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 займає житлове приміщення без належних правових підстав, а тому її виселення зі спірного приміщення є правомірним та відповідає вимогам закону.

12 жовтня 2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у справі № 520/1147/14-ц.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 25 грудня 2015 року закінчено виконавче ВП № 49077140 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із виконанням виконавчого листа у повному обсязі.

Оскільки вказаними судовими рішеннями встановлено відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права користування спірною квартирою, не встановлено факт проживання позивача із попереднім наймачем однією сім`єю, колегія суддів вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги як підстава для скасування оскаржуваних судових рішень зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в чинній редакції.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров