ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
15 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,
на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року про закриття провадження та скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк, третя особа: Національне агенство з питань запобігання корупції про визнання позивача особою, що має статус викривача корупції, визнання незаконним та скасування наказу від 05.11.2019 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання п. 27 рішення правління АТ КБ Приватбанк від 28.10.2019 року оформлене протоколом № 45, незаконним, вчиненим з метою переслідування викривача корупції та таким, що не підлягає виконанню, -
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 не погодившись з вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали в частині закриття провадження у справі, скасування заходів забезпечення позову та направлення справи до суду для продовження розгляду (а.с. 149-153).
АТ КБ Приватбанк та Національне агенство з питань запобігання корупції скористались своїм передбаченим ст. 360 ЦПК України правом та подали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ..
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року, оскаржується лише в частині закриття провадження та скасування заходів забезпечення позову, тому в іншій частині не перевіряється.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог про визнання позивача особою, що має статус викривача корупції.

Суд першої інстанції в обгрунтування свого висновку про закриття провадження в цій частині виходив з того, що статус викривача корупції не може бути предметом розгляду у цивільній справі, такий статус може бути надано певній особі (яка відповідає вимогам ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції») слідчим в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, або посадовою особою, уповноваженої на складання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки за корупційні дії, передбачена, як кримінальна, так і адміністративна відповідальність. Оскільки в заяві ОСОБА_2 ставилось питання про відповідальність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за злочин, який передбачений ст. 364-1 ч. 2 КК України (відомості внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження №0001405 а.с. 166 т. № 1), статус заявника (отже за певних умов і статус викривача корупції) повинен надаватися в межах кримінально-процесуального законодавства. Такі самі роз`яснення містить і відповідь Генеральної прокуратури України від 05.07.2019р. (а.с. № 166 т. № 1). Враховуючи вказане суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність закриття провадження в цій частині, оскільки вони не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

01 січня 2020 року набрав чинності Закон України від 17 жовтня 2019 року 198-ХІ Про внесення змін до Закону України Про запобігання корупції щодо викривачів корупції.

Відповідно до ч. 3 ст. 532 Закону України Про запобігання корупції (Розділ VIII доповнено статтею 53-2 згідно із Законом № 198-IX від 17.10.2019 року) інформація про кримінальне правопорушення, одержана органами досудового розслідування, розглядається в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Інформація про адміністративне правопорушення, одержана органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 538 Закону України Про запобігання корупції (Розділ VIII доповнено статтею 53-8 згідно із Законом № 198-IX від 17.10.2019 року) повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону не може розглядатися як порушення умов конфіденційності, передбачених цивільним, трудовим або іншим договором (контрактом).

Згідно п. 162 ч. 1 ст. 3 КПК України, який доповнено Законом № 198-IX від 17.10.2019 року, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник, який є викривачем, крім передбачених цією статтею прав, має право в порядку, встановленому Законом України "Про запобігання корупції", отримувати інформацію про стан досудового розслідування, розпочатого за його заявою чи повідомленням. Статтю 60 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 198-IX від 17.10.2019 року.

Враховуючи вищевикладені норми, колегія суддів не бере до уваги доводи скарги стосовно того, що кримінальне процесуальне законодавство України не має поняття викривач.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є законними, обгрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, тому колегія суддів з ними погоджується.

Доводи скарги, що цей спір має розглядатись саме в порядку цивільного судочинства, про що дійшов висновку апеляційний суд у цій справі (провадження № 22-ц/803/2869/20) при розгляді питання щодо заходів забезпечення позову та зазначив, що між сторонами дійсно виник спір, колегія суддів не бере до уваги, оскільки питання юрисдикції не було предметом розгляду у вказаній справі (провадження № 22-ц/803/2869/20), а вирішувалось питання щодо законності заходів забезпечення позову.

Щодо позовних вимог про визнання пункту 27 рішення правління АТ КБ «ПриватБанк» від 28.10.2019р., оформлене протоколом № 45, незаконним, вчиненим з метою переслідування викривача корупції та таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції в обгрунтування свого висновку про закриття провадження в цій частині виходив з того, що системний аналіз положень ст. 19 ЦПК України та ст. 20 ГПК України дає підстави вважати, що ці вимоги повинні розглядатися в порядку визначеному ГПК України. Такий висновок зроблений судом з огляду на те, що саме положеннями ч. 1 ст. 19 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. При цьому варто зазначити, що з урахуванням норм ст. 64 Господарського кодексу України прийняття рішення наглядовою радою та правлінням банку (в нашому випадку рішення правління АТ КБ «ПриватБанк» від 28.10.2019р., оформлене протоколом № 45) є реалізацією права банку самостійно здійснювати господарську діяльність та визначати засади його внутрішньої організації. Враховуючи вказане суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність закриття провадження в цій частині, оскільки вони не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що висновки суду про те, що системний аналіз положень ст. 19 ЦПК України та ст. 20 ГПК України дає підстави вважати, що ці вимоги повинні розглядатися в порядку визначеному ГПК України суперечать п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України, жодним чином не спростовують висновки суду, що ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень частини 1 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Аналіз правових норм глави 10 розділу І ЦПК України, якими врегульовано поняття і порядок забезпечення позову дає можливість зробити висновок про те, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють протягом строку, встановленого процесуальним законом (частини 7-10 статті 158 ЦПК України). Водночас, підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо, а також обставини, зазначені в частині 13 статті 158 ЦПК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Таким чином, колегія суддів враховуючи ч. 9 ст. 158 ЦПК України, а також враховуючи, що позовні вимоги в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 05.11.2019р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності залишено без розгляду, ав частині позовних вимог про визнання позивача особою, що має статус викривача корупції, та про визнання пункту 27 рішення правління АТ КБ «ПриватБанк» від 28.10.2019р., оформлене протоколом № 45, незаконним, вчиненим з метою переслідування викривача корупції та таким, що не підлягає виконанню провадження закрито, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2019р. по справі № 201/12952/19 (провадження № 2/201/3757/2019).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки вони є однобічним твердженням заявника та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров