ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/164/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення московського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Єрмак Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа департамент реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користування власністю,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , який в подальшому уточнив, та просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на автомобіль Мазда, 1999 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж за адресою АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що під час шлюбу ними було придбано вищезазначене майно, шлюб розірвано 19.07.2016 року, згоди на добровільний поділ майна не досягнуто.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовом та просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 , зняти його з реєстраційного обліку та виселити з зазначеної квартири.

Позов мотивовано тим, що їй на праві власності належить зазначена квартира, проте ОСОБА_2 продовжує в ній проживати, чим порушує її права як власника.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя, в задоволенні решти вимог відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя, в задоволенні решти вимог відмовленою

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля Мазда д.р.н. НОМЕР_1 , 1999 року випуску, в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину гаража, який знаходиться за адресою Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, авто гаражний кооператив «Орбіта» бокс № НОМЕР_2 в порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину гаража, який знаходиться за адресою Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, авто гаражний кооператив «Орбіта» бокс № НОМЕР_2 в порядку поділу майна подружжя.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків 15 років, тобто з 2001 року, проживають в різних кімнатах, спільного господарства не ведуть. Зазначає, що вона працює приватним підприємцем, має власний дохід та за власні кошти у 2006 році, після п`яти років з часу припинення фактичних шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства придбала спірну квартиру, автомобіль та гараж.

Кошти, за які була придбана квартира були отримані нею від продажу її індивідуального майна квартири АДРЕСА_4 , яку вона продала у 2005 році. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Часткового задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи за кожним зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частини квартири, автомобіля та гаражу суд першої інстанції виходив з того, що майно придбано під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 і тому є спільним сумісним майном подружжя. При цьому відповідач не довів, що майно набуто виключно або частково за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_1 , оскільки всі грошові суми від правочинів, на які послалася відповідач в якості доказів її особистих коштів є недостатніми для висновку про придбання нею майна саме за власні грошові кошти. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником житла, проживає у вказаній квартирі, тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування та зняття його з реєстраційного обліку та виселення не має.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Частинами 1.4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є. зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК)

Судом встановлено, що з 11.08.1990 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Московського районного суду від 19.07.2016 року розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу 22.07.2005 року було придбано гараж 44 у автогаражному кооперативі «Орбіта», с. Циркуни Харківської області.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що автомобіль Мазда д.р.н. НОМЕР_1 було придбано 20.05.2004 року.

Окрім цього, 31.05.2006 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції правильно та відповідно до наявних у справі доказів встановив, що сторони під час спільного шлюбу придбали спірний автомобіль, квартиру та гараж. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ХАС № 704911 власником спірного автомобіля Мазда д.р.н. НОМЕР_1 , 1999 року випуску є позивач ОСОБА_2 , а відповідачка ОСОБА_1 має право керування цим авто (а.с. 22).

Доводи відповідачки про те, що на день придбання спірного майна вже фактично припинилися шлюбні відносини сторін вона обґрунтувала рішенням Московського районного суду від 19.07.2016 року про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 4. Ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з чинного рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 липня 2016 року по справі № 643/5623/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 11.08.1990 року у Палаці «Жовтневий» м. Харкова, про що у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1166, але подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб, показаннями свідка ОСОБА_2 який показав, що останні п`ятнадцять років сторони не підтримують шлюбних стосунків, проживають в одній квартирі, але у різних кімнатах, не ведуть спільного господарства, примирення між сторонами неможливе (а.с. 64).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Таким чином, вказаним рішенням районного суду від 19.07.2016 не було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини за 15 років до розірвання шлюбу. Суд у даному випадку встановив, що сторони перебувають у шлюбі, подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. На обґрунтування своїх висновків суд лише послався на надані з цього приводу показання свідка ОСОБА_2 .

Тому у даному випадку не доведені передбачені ч. 4 ст. 82 ЦПК України підстави вважати показання свідка обставинами, що мають преюдиціальне значення.

Інших доказів з цього приводу відповідачка до суду не надала, тому колегія суддів відхиляє за недоведеністю доводи скарги про те, що сторони не підтримують шлюбних стосунків з 2001 року, проживають в різних кімнатах, спільного господарства не ведуть, що спірне майно було придбане після п`яти років з часу припинення фактичних шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства придбала.

Належних, допустимих та достатніх достовірних доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 матеріали справи також не містять.

Твердження ОСОБА_1 , що спірний автомобіль було позивачем відчужено під час розгляду справи, не знайшли свого підтвердження. Відповідачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів цьому факту. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Той факт, що ОСОБА_2 не надавав письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у даному випадку правового значення не має, оскільки ОСОБА_1 не довела, що вона була придбана за її власні грошові кошти.

З матеріалів справи вбачається, що у 2005 році було відчужено квартиру АДРЕСА_4 , яка була придбана сторонами у шлюбі.

При цьому ОСОБА_2 09.08.2005 у нотаріальній формі надавалась згода на продаж зазначеної квартири, придбаної ними в період зареєстрованого шлюбу, що також спростовує доводи відповідачки про те, що вони припинили шлюбні відносини (а.с. 83).

Також не заперечується ОСОБА_1 той факт, що кошти від продажу зазначеної квартири були спрямовані за договором №07/19-11 від 19.07.2005 року, укладеним між АТ «Трест Житлобуд-1» на пайову участь в будівництві житлового будинку, предметом якого є виконання комплексу будівельно-монтажних робіт з будівництва квартири АДРЕСА_1 .

Посилання на те, що ОСОБА_2 не надавав згоди на участь у будівництві та подальшого придбання майна та на внесення коштів оплати за проведення робіт судова колегія не приймає до уваги, оскільки з копією відповіді АО «Трест Жилстрой-1» вбачається, що даний предмет договору не потребує згоди чоловіка.

Тому за недоведеністю використання ОСОБА_1 у розрахунках за придбану у шлюбі з ОСОБА_2 квартиру власних грошових коштів, колегія суддів погоджується з тим, що вона не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на це майно.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то процесуальний обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (див. п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У даній справі позивачем вимоги про поділ в натурі неподільної речі та стягнення грошової компенсації позивачем не заявлені.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно належить до спільного сумісного майна подружжя, надана судом оцінка доказам, а також доводам та запереченням сторін відповідає нормі ст. 89 ЦПК України та доводами скарги не спростована.

ОСОБА_1 не було доведено в суді першої та апеляційної інстанції, що спірне майно було придбано за її особисті кошти або що спірне майно було придбане після того, як сторони фактично припинили спільні шлюбні відносини і на нього не поширюється презумпція спільної сумісної власності.

Оскільки спірне майно придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторін, то відповідно до статті 60 СК України, статті 368 ЦК України воно є спільною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном необхідно здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених статтею 65 СК України, а саме за спільною згодою подружжя.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.