Єдиний унікальний номер 725/307/20
Номер провадження 2/725/48/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2020 року Першотравневий районний суд м. Чернівці

в складі:

головуючої судді Піхало Н.В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, в обґрунтування якого вказувала, що з відповідачем перебувала у шлюбі. Під час спільного шлюбу у них з відповідачем народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.09.2013 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. На даний час їх дитина ОСОБА_3 проживає разом із нею і знаходиться на її утриманні.

Крім того зазначала, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.10.2015 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Дане судове рішення на підставі виконавчого листа суду пред`явлено до примусового виконання.

Разом з тим, відповідач будучи зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, допустив заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості від 26.12.2019 року, проведеними державним виконавцем станом на 26.23.2019 року та квитанціями про сплату заборгованості. Станом на 01.12.2019 року аліментний борг становить 37699,04 грн. Оскільки сукупний розмір заборгованості по аліментах становить 37699,04 грн., вважає, що нарахована пеня згідно проведеного розрахунку становить 350110,11 грн. Однак, оскільки відповідно до ст. 196 СК України розмір нарахованої пені не повинен перевищувати 100% заборгованості, вважає, що розмір пені який підлягає стягненню з відповідача повинен становити 37699,04 грн.

Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідач свідомо допустив борг по сплаті аліментів й відповідно без поважних причин ухиляється від виконання рішення суду про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 37699,04 грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 січня 2020 року позовна заява прийнята до провадження суду та призначено судовий розгляд у справі в порядку спрощеного провадження, а також надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

19 березня 2020 року відповідач подав через канцелярію суду відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема вказав, що відповідно до положень ст. 196 СК України основною підставою для стягнення неустойки (пені), є наявність вини особи, яка сплачує аліменти у виникненні заборгованості. Однак, про розгляд справи про стягнення з нього аліментів, а також про прийняте судом заочне рішення він повідомлений у визначеному законом порядку не був, а також не отримував й копію рішення суду. Крім того, про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів йому стало відомо лише 30 січня 2020 року у зв`язку із накладенням державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Чернівці південно-Західного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції арешту на його соціальний картковий рахунок , куди йому надходять державні соціальні виплати по інвалідності. Також зазначав, що в подальшому він звернувся 3 лютого 2020 року до державного виконавця , де дізнався про рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 жовтня 2015 року, яким стягнуто з нього на утримання дитини аліментів й відповідно йому також стало відомо, що виконавче провадження з примусового стягнення з нього аліментів було відкрито 2 грудня 2019 року. Також звертає увагу суду, що відповідно до змісту виконавчого листа, копія якого наявна в матеріалах справи, він був виданий судом лише 20 листопада 2019 року, тоді як рішення суду було ухвалено 15 жовтня 2015 року , що свідчить про те, що йому не було відомо про ухвалення рішення суду про стягнення аліментів та необхідність їх сплати, оскільки до примусового виконання дане рішення суду було звернуто стягувачем через 4 роки після ухвалення рішення суду, що в свою чергу свідчить про те, що позивач протягом 4 років після ухвалення рішення суду не вживала дій щодо його примусового виконання. Тому, той факт , що він не був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення аліментів, виключає його вину у виникненні заборгованості й відповідно підстави для нарахування та стягнення з нього пені відсутні. Просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили про його задоволення. Надали суду пояснення, аналогічні доводам, виклаеним у поданному позові. Крім того, зазначили, що відповідачу було відомо про наявність рішення суду про стягнення аліментів, однак він свідомомо ухилявся від їх сплати. Також зазначили, що суд у визначеному законом порядку викликав відповідача для розгляду справи про стягнення аліментів, однак він відмовлявся отримувати судові виклики, які поверталися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про наледне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився та про причини своєї неявки суду не повідомив. Участь в розгляді справи приймала представник відповідача - адвокат Рендюк Н.В., яка в повному обсязі заперечувала проти задоволення вимог позивача, надавши суду пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов. Крім того, звернула увагу суду на те, що вина, вставнолення якої є обовязковою умовою згідно вимог ст. 196 СК України для нарахування пені на заборгованості по сплаті аліментів, в діях відповідача щодо виникнення боргу по сплаті аліментів за минулий період, починаючи з люпня 2015 року, - відсутня, оскілки він не знав про інсування рішення суду про стягення з нього аліментів й відповідно про обовязок сплати алміентів на утрмання дитини.До того ж дізнався ОСОБА_2 про дане заочне рішення лише в січні 2020 року, а саме після відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення аліментів на утримання дитини, які на даний час сплачує в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази на підтвердження заявленог позову, а також витребуваної судом за клопотанням представника відповідача матеріали цивільної справи № 725/4096/15-ц, приходить до наступного.

Так, відповідно до до Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» у редакції, що діє на час виникнення спірних правовідносин, він визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Таким чином, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини.

Зокрема, у статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.

При цьому, статтею180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з ч. 1ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

При цьому, відповідно до практики Верховного Суду, що міститься у його постанові від 03.04.2019, справа №333/6020/16-ц, правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Так, в ході розгляду справи судом вставновлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.09.2013 року розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.10.2015 року з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13).

Дане судове рішення на підставі виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці від 20 листопада 2019 року пред`явлено до примусового виконання й відповідно 28 листопада 2019 року позивачка звернулася до Другого відділу державної виконавчої служи із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 16-18).

При цьому, як убачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26 грудня 2019 року, складеного державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служи станом на 1 грудня 2019 року за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 37 699 грн. 04 коп. ( а.с. 20-21). Дана сума заборгованості нарахована з липня 2015 року ( з моменту звернення позивача до суду у 2015 році) та станом на грудень 2019 року відповідачем жодного разу не проведено сплати щомісячних платежів в рахунок сплати аліментів.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком загальна сума неустойки (пені), що визначена додаванням сум неустойки за кожний з місяців заборгованості, склає 350 110 грн. 11 коп (а.с.14-15).

Разом з тим, визначаючи розмір пені за порушення строків сплати аліментів, суд зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 не оспорює розміру нарахування пені, а в повному обсязі заперечує свій обовязок її сплати, вказуючи на відсутність з його боку вини за виникнення боргу по сплаті аліментів, суд не здійснює дій в частині перевірки правильності нарахування позивачем розміру пені за відповідною формулою нарахування пені.

Разом з тим, оцінюючи доводи відповідача в частині його обовязку сплати пені за прострочення сплати аліментів, а сааме в частині наявності його вини, суд зазначає наступне.

Зокрема, заперечуюючи право позивача на нарахування пені на суму заборгованості по сплаті аліментів, відповідач вказував на те, що він не був обізнаний про існування заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.10.2015 року, яким з нього на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, оскільки не був належним чином повідомлений про час та місцене розгляду справи, а також не отримував копію даного рішення суду. Крім того, вказане рішення суду лише через 4 роки було позивачем пред`явлено до примусового виконання й відповідно про свій обов`язок згідно рішення суду сплачувати аліменти він дізнався лише у січні 2020 року, після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на його картковий рахунок.

Оцінюючи дані доводи на предмет їх достовірності та обґрунтованості, суд приходить до наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема: у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що у даному випадку слід виходити з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, а тому саме на неї покладено тягар доказування протилежного. Відповідно, суд повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки (пені).

Зокрема, судом було витребувано та досліджено в судовому засіданні цивільна справа за позом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини , за наслідками розгляду якої заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.10.2015 року, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 22 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, з матеріалів даної спраив убачається, що відповідач повідомлявся судом про час та місце розгляду справи двічі шляхом направлення за адресою його місця реєстрації судових повідомлень, які в свою чергу повернулися на адресу суду з відміткою працівника пошти про причини не вручення як «закінчення темміну зберігання» ( а.с. 13-21, 23-25 цивільна справа № 725/4096/15 ц).

Крім того, в матеріалах даної спраив також наявні дані про направлення на адресу відповідача копії заочного рішення суду, однак у розписці про його вручення відсутні дані про отримання копії цього рішення особисто ОСОБА_2 ( а.с. 31-32 цивільна справа № 725/4096/15 ц).

За таких обставин, оцінюючи доводи ОСОБА_2 в частині належності його повідомлення про розгляд справи про стягнення аліментів й відповідно обізнаності його про дане судове провадженнячя, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина четверта стаття 169 ЦПК України у вказаній редакції).

Таким чином, на момент ухвалення Першотравневим районним судом м. Чернівці заочного рішення від 15 жовтня 2015 року процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

При цьому, згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (частина четверта статті 74 ЦПК України у зазначеній редакції).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц), що також відповідає правовим висновкам, викладеним Велдикою Палатою Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18, ЄДРСРУ № 78977546 ), в якій зазначено, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Аналогічні висновки зазначені й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року по справі № 369/2744/15-ц, провадження № 61-16608св18 (ЄДРСРУ № 80079800).

За таких обставин, суд оцінюючи доводи відповідача в частині неналежності повідомлення його про розгляд справи про стягнення з нього аліментів, у тому числі повідомлення про заочне рішення, приходить до висновку що дані доводи є обгрунтованими та заслуговують на увагу й відповідно свідчать про відсутність достовірних доказів на підтвердження доводів позивача в частині його обізнаності про наявність заочного рішення та обов`язок сплачувати аліменти.

Крім того, як вставнолено судом, після постановлення заочного рішення 15 жовтня 2015 року, ОСОБА_4 виконавчий лист отримала лише через 4 роки, а саме 20 листопада 2019 року й відповідно 28 листопада 2019 року пред`явила до примусового виконання, а тому саме з моменту відкриття виконавчого провадження та вжиття виконавцем дій в частині примусового стягнення аліментів ОСОБА_2 стало відомо про наявність обов`язку по сплаті аліментів на підставі заочного рішення на користь позивача.

При цьому, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження її доводів про те, що ОСОБА_2 знав про існування заочного рішення й відповідно знав про свій обов`язок сплачувати на його підставі присуджені судом аліменти та умисно ухилявся від виконання рішення суду та саме з вини ОСОБА_2 утворилась заборгованість по сплаті аліментів.

За таких обставин, суд оцінюючи сі доводи сторін та надані на їх підтвердження докази приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_6 зі сплати аліментів за період з липня 2015 року по грудень 2019 року виникла не з його вини й відповідно позивачем доказів на простування вказаного суду не надано, а тому вимоги позивача про стягнення пені за даний період є безпідставними та задоволенню не підлягають. При цьому, дані про умисне ухилення ОСОБА_6 від сплати аліментів після відкриття виконавчого провадження, а саме з грудня 2019 року та по день розгляду та винесення судом рішення в цій справі, відсутні.

На підставі викладеного, ст.ст. 7, 180, 194, 196 СК України, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 82, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало