Номер провадження: 22-ц/813/3532/20
Номер справи місцевого суду: 494/1162/18
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом. Вказане майно він заповів матері позивачки ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати померла, яка на підставі заповіту від 14 жовтня 2014 року розпорядилася передати своє майно ОСОБА_2 .. Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

В даному будинку були зареєстровані дід, мати позивачки та позивачка, проте правовстановлюючих документів на будинок оформлено не було. На підставі зазначеного, ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності, стосовно заявлених позовних вимог просив прийняти рішення відповідно до закону.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою на вказане судове рішення та просив скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судове рішення завдає йому шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, суд вирішив питання про його права та обов`язки, не залучивши до участі у справі, тому у нього наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення з тих підстав, що земельна ділянка, площею 0,3161 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 жовтня 2009 року, виданого Маринівською сільською радою Березівського району Одеської області на підставі рішень Маринівської сільської ради від 28 липня 2007 року №76-V, від 27 липня 2008 року №118-V та свідоцтва про право власності від 24 лютого 2006 року, та зареєстрованого Відділом Держкомзему у Березівському районі Одеської області. На вказаній земельній ділянці об`єднаної з земельною ділянкою, площею 0,2500 га, розташований належний йому на праві власності житловий будинок

АДРЕСА_2 на час приватизації знаходилась у занедбаному стані, оскільки у 1992 році мати позивачки ОСОБА_5 знялась з реєстраційного обліку та переїхала до м. Одеси. Ні позивачка, ні мати позивачки ніколи не приїжджали до цього будинку, тому будинок дійшов до непридатного для проживання стану.

На теперішній час позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до нього та Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, встановлення порядку користування земельною ділянкою та відшкодування шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказане судове рішення.

Передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подання відзиву сторони не скористались.

Справу призначено до розгляду на 03 червня 2020 року із викликом учасників справи.

Згідно Указу Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02 квітня 2020 року та за №4 від 09 квітня 2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частин першої, другої статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

На час розгляду справи заяви про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Згідно приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла до висновку розгляд справи за відсутності сторін.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 червня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Згідно із статтями 1216 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Заповітом від 30 травня 1980 року підтверджується, що все рухоме та нерухоме майно, а також будинок з усіма зовнішніми спорудами по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 заповів дочці ОСОБА_6 матері позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).

Заповітом від 14 жовтня 2014 року підтверджується, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є позивачка ОСОБА_2 (а. с. 7).

Користуючись правом на спадкування за заповітом позивачка ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских Світлани Борисівни для оформлення свідоцтва про право на спадщину й 05 лютого 2018 року була зведена спадкова справа №11/2018 до майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. 11 вересня 2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно на ім`я спадкодавця (а. с. 41).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 березня 2018 року вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутні (а. с.14).

Згідно виписки з погосподарської книги №3 Маринівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 були прописані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8-11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою повністю підтверджено право на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з

основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007

у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «... якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6

Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому

порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність

між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ..

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Будьякий інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Березівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 58-59).

Дійсно, на теперішній час позивачка ОСОБА_2 оспорює право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, посилаючись на вказане судове рішення, проте у своєї апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнає та не оспорює те, що на приватизованій ним земельній ділянці, площею 0,3161 га, знаходиться будинок АДРЕСА_1 , який матір позивачки ОСОБА_5 , залишила у червні 1992 року, знялась з реєстраційного обліку та переїхала до іншої місцевості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15 (провадження №14-726цс19) зробила наступний правовий висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року №6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року №6-1099цс17, не вбачається».

Схожий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року №1519/2-432/11 (провадження №61-13763св18 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2-5495/11 (провадження №61-3847св18).

Аналізуючи зазначені норми процесуального права, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду України, Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду за аналогічних обставин, виходячи з конкретних обставин справи №494/1162/18 та з урахуванням змісту судового рішення від 26 грудня 2018 року, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку ухвалене судове рішення не завдає ОСОБА_1 шкоди, що виражається у несприятливих для нього наслідках, безпосередньо не встановлює, не змінює, не обмежує, або припиняє його права або обов`язки, оскільки питання про його права та обов`язки щодо земельної ділянки не вирішувалося, тому його апеляційна скарга є неприйнятною, а апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 362, ст. 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 09 червня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік