Справа № 462/7132/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Тимощук І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа - Кооператив "ЖБК-65" про визнання недійсним реєстраційного посвідчення -

в с т а н о в и в :

Позивач 14.11.2019 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним реєстраційне посвідчення права особистої власності на кімнату житловою площею 10,5 кв.м. під АДРЕСА_1 квартири АДРЕСА_2 , кооператив ЖБК-65 за ОСОБА_5 , видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №10230 в реєстровій книзі №60 від 23.05.1995 р. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , який за життя склав заповіт, за яким заповів свою квартиру гр. ОСОБА_7 . Однак, на час смерті батька, позивач являвся пенсіонером, а тому має право на половину частки майна, яка належала б йому у разі спадкування за законом. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 він звернувся до приватного нотаріуса Дума Г.М. із заявою про прийняття спадщини, а саме квартири АДРЕСА_2 , проте отримав відмову, так як на одну кімнату у цій квартирі зареєстровано право власності на ОСОБА_5 . Вказане право власності підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.05.1995 року. Вважає, що вказана реєстрація є незаконною, оскільки підставою для реєстрації права власності на кімнату під індексом №21-7 за ОСОБА_5 в реєстраційному посвідченні зазначено рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.1994 року. У відповіді Галицького районного суду м. Львова від 26.12.2018 року зазначено що в архіві суду така справа відсутня. Натомість, згідно реєстраційного посвідчення від 15.05.1995 року трикімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_6 на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК-65 від 10.09.1992 р. №720. Отже, не існує жодного правового акта, адміністративного чи судового рішення про позбавлення ОСОБА_6 права власності на частину його квартири і визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 . Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечив, зазначив, що реєстрація права власності за ОСОБА_5 є законною, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Іващук О.М. проти позову заперечила, зазначила, що оскаржуване реєстраційне посвідчення було видане ОСОБА_5 на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова, яке набрало законної сили, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - житлово-будівельного кооперативу №65 в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. 22.01.2020 р. подав пояснення на позов, в якому зазначив, що ОСОБА_6 , був одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 , в якій був зареєстрований з 01.02.1973 року і проживав у ній до дня смерті. 10.01.1974 р ІНФОРМАЦІЯ_3 у цій квартирі була зареєстрована ОСОБА_5 , яка з 1988 року у вказаній квартирі не проживає. 06.09.2005 р. у квартирі був зареєстрований племінник ОСОБА_6 ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована дочка ОСОБА_8 ОСОБА_9 . Про сина ОСОБА_6 ніколи не згадував і такий ніколи не навідувався до померлого. Більше 10 років тому ОСОБА_5 просила у бухгалтера будинку нараховувати комунальні послуги за окрему кімнату цієї квартири, однак їй було повідомлено, що ОСОБА_6 повністю оплачує комунальні послуги за всю площу, і тому комунальні послуги на окрему кімнату цієї квартири, які хоче оплатити ОСОБА_5 недоречні, а тому рахунків чи квитанцій для оплати комунальних послуг їй не виставлялось. /а.с. 34/.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи №462/5784/18, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 /а.с. 12, 13 том 1 справа №462/5784/18/.

Згідно довідки ЖБК-65 від 10.09.1992 р. вбачається, що ОСОБА_6 є членом ЖБК-65 м. Львова і йому належить в цьому кооперативі квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,7 кв.м. Член кооперативу ОСОБА_6 повністю вніс пайовий внесок за вказану квартиру в 1983 році /а.с. 4 інвентаризаційної справи, а.с. 11 том 1 справа №462/5784/18/.

Листом від 10.08.2018 року приватний нотаріус Дума Г.М. повідомила позивачу, що відносно видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємця пенсіонера за віком, згідно ст. 1241 ЦКУ, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 було встановлено, що до заявленого спадкового майна, 18.05.2018 року зареєстровано право власності на кімнату у вищевказаній квартирі на ОСОБА_5 . За захистом прав позивачу запропоновано звернутися до суду /а.с. 17 том 1 справа №462/5784/18/.

У зв`язку з неправомірною, на думку позивача, реєстрацією права власності на кімнату у квартирі АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 позивач звернувся до суду про визнанняі реєстраційного посвідчення права особистої власності на кімнату житловою площею 10,5 кв.м. під АДРЕСА_3 НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_2 недійсним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимогам ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою.

Отже, право власності на майно до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (3.08.2004) набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Так, згідно з вимогами ст. 15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Аналогічні положення викладені в п.5-1 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987 року, де зазначено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Відповідно до п. 6 а цієї ж Постанови пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору. Пунктом 6-1 постанови при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними

Як роз`яснює в своїй постанові від 07.02.2014р. за № 5 Пленум ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю -стаття 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень",Закон України "Про кооперацію",стаття 384 ЦК України.

Судом також встановлено, що рішенням Залізничного районного народного суду м. Львова від 14.04.1988 р., яке постановою президії Львівського обласного суду від 14.09.1990 року залишено без змін, розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрований 24.11.1973 року у Червоноармійському р/в ЗАГС м. Львова за актовим записом № 445. Поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільно набуте майно, а саме пайові внески за квартиру АДРЕСА_4 у сумі 2113 крб. 02 коп., визнано за ОСОБА_5 паєнагромадження у сумі 1056 крб. 51 коп. у ЖБК-65 /а.с. 43-44 том 1 справа №462/5784/18/.

В матеріалах інвентаризаційної справи міститься висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 25.01.1993 р., згідно якого співвласник ОСОБА_6 займає приміщення 21-6, 21-5, 21-1, 21-2, 21-3, 21-4, що складають 2/3 ідеальних частки, а співвласник ОСОБА_5 займає приміщення 21-7, 21-1, 21-2, 21-3, 21-4, що складають 1/3 ідеальних частки /а.с. 7 інвентаризаційної справи/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.11.1994 року виділено у користування ОСОБА_5 приміщення в квартирі АДРЕСА_2 під літ. 21-7 пл. 10,5 кв.м., ОСОБА_10 приміщення в кв. АДРЕСА_2 під літ. 21-5 пл. 15,1 кв.м. та 21-6 пл. 17,1 кв.м., вселено ОСОБА_5 у дану квартиру та зобов`язано ОСОБА_10 не чинити перешкод позивачці у користуванні квартирою. В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літ. 21-1 пл. 7,6 кв.м., 21-2 пл. 1,2 кв. м., 21-3 пл. 2,1 кв.м., 21-4 пл. 6,1 кв.м. /а.с. 9-11, а.с. 9 том 1 справа №462/5784/18/.

Разом з тим, покликання позивача на те, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.1994 року не існує, у зв`язку з тим, що в архіві Галицького районного суду м. Львова відсутня справа №2-1113/94 р., є безпідставним, так як вказане рішення наявне в матеріалах справи №462/5784/18.

З реєстраційного посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 23.05.1995 року вбачається, що кімната АДРЕСА_1 в кооперативній квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.1994 року та записано в реєстрову книгу №60 за реєстровим номером 10230, що також підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 21.05.2018 р. /а.с. 6, а.с. 41 том 1 справа №462/5784/18/.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 18.05.2018 р. власником кімнати АДРЕСА_1 в квартирі АДРЕСА_5 є ОСОБА_5 , підставою виникнення права власності вказано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14.04.1988 р., рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.1994 р. та реєстраційне посвідчення від 23.05.1995 року видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації /а.с. 8 том 1 справа №462/5784/18/.

Таким чином судові рішення на підставі яких було зареєстровано право власності за ОСОБА_5 не скасовувались та набрали законної сили.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до п.5 роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право власності на кімнату АДРЕСА_6 ОСОБА_5 було набуто правомірно, а реєстраційне посвідчення права власності за нею на вказане нерухоме майно здійснено в межах закону та на законних підставах.

Натомість судом встановлено що прокуратурою Шевченківського району м. Львова була проведена перевірка скарги ОСОБА_5 , якою встановлено, що 23.05.1994 року реєстраційне посвідчення від 23.11.1992 р. про право власності ОСОБА_10 на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 було змінене на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова. Однак, незважаючи на ці зміни, в квітні-травні 1995 р. ОСОБА_10 МБТІ м. Львова був виданий дублікат реєстраційного посвідчення від 23.11.1992 р., яке на даний час немає законної сили. В зв`язку з цим запропоновано вжити заходи до усунення вказаного порушення /а.с. 12 інвентаризаційної справи/.

Також з наявної в матеріалах справи довідки Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 20.09.1995 р. встановлено, що реєстраційний запис щодо видачі права власності на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 від 23.11.1993 р. анульований. ОСОБА_10 13.09.1995 р. надіслано листа із запрошенням подати документи в бюро для реєстрації права власності згідно рішення суду від 23.05.1995 р. /а.с. 42 том 1 справа №462/5784/18/.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи в сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, так як підстав визнання оспорюваного реєстраційного посвідчення від 23.05.1995 року недійсним у суду відсутні. Крім цього, реєстрація права власності на кімнату АДРЕСА_7 за ОСОБА_5 жодним чином не порушує прав позивача на спадкування Ѕ частки спадкового майна, що належить його батьку ОСОБА_10 , так само як і не порушувала прав позивача на дату такої реєстрації. Натомість, як встановлено судом, батько позивача знав про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на кімнату (не міг не знати) та ніколи її не оспорював.

Крім того, покликання представника позивача на те, що ОКП ЛОР "БТІ" незаконно та безпідставно зареєстровано за відповідачкою право власності на кімнату на підставі судових рішень, в яких не вирішувалось питання права власності, а лише користування та поділу паєнагромадження, не заслуговують на увагу, не грунтуються на вимогах закону та спростовані матеріалами справи. Оскільки на момент видачі спірного реєстраційного посвідчення від 23.05.1995р. реєстрація права власності на квартиру здійснювалась на підставі довідок кооперативів про повну сплату пайових внесків, а паєнагромадження між подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було поділено рішенням Залізничного районного народного суду м. Львова від 14.04.1988р., відтак суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 набула право власності на кімнату на законних підставах в тому порядку, який інував на момент проведення такої реєтрації.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 77-81, 89, 259, 263 - 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 331, 1216, 1241 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», суд -

у х в а л и в :

в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 15 червня 2020 року.

Суддя /підпис/ Постигач О.Б.

З оригіналом згідно

Суддя Постигач О.Б.