Номер провадження: 22-ц/813/5178/20
Номер справи місцевого суду: 509/2346/19
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2019 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України зменшив (уточнив) та в остаточній редакції якого від 16.10.2019 р. просив суд, визнати за ним право власності на збірно-розбірний павільйон, площею 7,9 кв.м, розміщений на торговому місці № НОМЕР_1 , площею 8,45 кв.м на території СТРП № 4 з АС № 4 ТСК № 3 ТОВ «Промтоварний ринок», розподіливши судові витрати між сторонами, посилаючись на те, що між відповідачкою (його дружиною) та відповідачами ТОВ «Промтоварний ринок» 17.11.2011 р. був укладений договір про надання послуг по здійсненню торговельної діяльності № НОМЕР_1 , за умовами якого, останні надають підприємцю Ху ОСОБА_3 в строкове користування торгове місце № НОМЕР_1 на території СТРП № 4 з АС № 4 ТСК № 3 для встановлення збірно-розбірного павільйону площею 8,45 кв.м. для здійснення з нього торговельної діяльності (п. 2.1 договору) (а.с. 2-15, 55-60).

06 грудня 2019 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий суддя Гандзій Д.М.) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» про визнання права власності відмовлено (а.с. 74-82).

13 січня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направив апеляційну скаргу до Овідіопольського районного суду Одеської області на рішення від 06 грудня 2019 року. Вважає, що вказане рішення було прийнято із суттєвим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт пояснює, що приватний підприємець ОСОБА_4 за договором купівлі продажу від 13 жовтня 2011 року № 1012 зобов`язувався поставити та відвантажити павільйон збірно-розбірної конструкції, площею 7,9 кв.м, а покупець ОСОБА_2 зобов`язувалася прийняти та оплатити павільйон. Але ніяким письмовим доказом не доведено, що постачання продукції проводилося ПП ОСОБА_4 «у розібраному стані», як-от: перелік комплектуючих та деталей, інструкція та порядок збірки, застереження з техніки безпеки під час збірки тощо. Апелянт вважає, що накладна від 13 жовтня 2011 року не досліджена судом першої інстанції та накладній не була надана юридична оцінка окремо або у сукупності із іншими доказами. На думку апелянта, право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджуються виникнення такого права у позивача. Оскільки тимчасова споруда не є нерухомістю, то законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, а отже і відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна. Тому апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим у зв`язку з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів. Просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги (а.с. 85-97).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2019 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Предметом розгляду даної справи є визнання права власності.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є власницею лише будівельних матеріалів конструкції, з яких складається збірно-розбірний павільйон, що не свідчить про набуття нею права власності на спірний павільйон, окрім того у матеріалах справи відсутні відомості щодо позивач в даному випадку має право навіть претендувати на частину конструкції збірно-розбірного павільйону з огляду на те, що відповідачка придбала його 13.10.2011 р., а шлюб між сторонами був укладений 11.07.2015 р., тобто через 4 роки після придбання відповідачкою конструкцій збірно-розбірного павільйону, а тому вказані конструкції не можуть бути предметом поділу між подружжям.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу та змінюючи оскаржуване рішення в частині мотивування вважає за необхідне доповнити його та зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу № 1012 від 13.10.2011 р. за 7000 грн у розібраному стані відповідачка придбала збірно-розбірний павільйон, площею 7,9 кв.м. (а.с. 49).

17.11.2011 року між відповідачкою (дружиною позивача свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 11.07.2015 р.) та відповідачами ТОВ «Промтоварний ринок» був укладений договір про надання послуг по здійсненню торговельної діяльності № НОМЕР_1 , за умовами якого, останні надають підприємцю ОСОБА_2 в строкове користування торгове місце № НОМЕР_1 на території СТРП № 4 з АС № 4 ТСК № 3 для встановлення збірно-розбірного павільйону площею 8,45 кв.м для здійснення з нього торговельної діяльності (п. 2.1 договору) (а.с. 48).

10 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України зменшив (уточнив) та в остаточній редакції якого від 16.10.2019 р. просив суд, визнати за ним право власності на збірно-розбірний павільйон, площею 7,9 кв.м, розміщений на торговому місці № НОМЕР_1 , площею 8,45 кв.м на території СТРП № 4 з АС № 4 ТСК № 3 ТОВ «Промтоварний ринок», посилаючись на те, що між відповідачкою (його дружиною) та відповідачами ТОВ «Промтоварний ринок» 17.11.2011 р. був укладений договір про надання послуг по здійсненню торговельної діяльності № НОМЕР_1 , за умовами якого, останні надають підприємцю Ху ОСОБА_3 в строкове користування торгове місце № НОМЕР_1 на території СТРП № 4 з АС № 4 ТСК № 3 для встановлення збірно-розбірного павільйону площею 8,45 кв.м для здійснення з нього торговельної діяльності (п. 2.1 договору) (а.с 2-15, 55-60).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач звернувшись із відповідним позовом до суду про визнання права власності повинен був довести, що торгівельний павільйон, що знаходить у його користуванні та був придбаний за його кошти, належить відповідачці.

Проте, з доданих до позовної заяви ОСОБА_1 договору купівлі-продажу № 1012 від 13.10.2011 р. та договору про надання послуг по здійсненню торговельної діяльності № НОМЕР_1 встановити тотожність збірно-розбірного павільйону площею 8,45 кв.м., придбаного Ху ОСОБА_3 право на яке просить визнати за собою ОСОБА_1 та павільйону, встановленому на торговому місці № НОМЕР_1 - неможливо.

Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Так, до позовної заяви позивачем було додано довідку про відновлення вартості збірно-розбірного павільйону від 03.06.2019 року №03/06-2019 року, що перебуває у його користуванні, з якої вбачається, що до складу павільйону площею 8,45 кв.м, розміщеному на торговому місці № НОМЕР_1 на території СТРП№4 з АС№4ТСК№3 ТОВ «Промтоварний ринок» включається, зокрема фундамент бетонний заглиблений на 0,4 м., при цьому договір купівлі-продажу № 1012 від 13.10.2011 р. підтверджує право власності відповідача лише на збірно-розбірний павільйон, що не є рухомою річчю, виготовленою з полегшених конструкцій, що встановлюється тимчасово без закладення фундаменту (а.с.21).

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачу на праві власності належить павільйон площею 8,45 кв.м, розміщений на торговому місці № НОМЕР_1 на території СТРП№4 з АС№4ТСК№3 ТОВ «Промтоварний ринок», який згідно з наданими позивачем документами не відповідає вимогам Закону № 3038-VI до тимчасових споруд. А ідентифікувати зазначений павільйон як збірно-розбірну конструкцію, придбану Ху Цяоцзюнь відповідно до договору купівлі-продажу № 1012 від 13.10.2011 р. через наявність такої сутнісної ознаки як фундамент не є можливим.

У апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 року у справі №755/16157/15-ц, відповідно до якої право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача, отже спірна конструкція не підлягає державній реєстрації. Дійсно, як вбачається з позовної заяви позивач заявляє вимогу щодо визнання за ним права власності на збірно-розбірний павільйон, який не є нерухомим майном, проте зважаючи на наведені вище обставини, такі доводи скаржника не приймаються апеляційним судом, оскільки на вирішення справи по суті не впливають.

Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, оскільки висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не в повній мірі відповідають обставинам справи, враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2019 року змінити в частині мотивування (доповнити мотивувальну частину), в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

16.06.2020 року м. Одеса