ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/52/20

Головуючий у першій інстанції Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/802/20

Колегія суддів Чернігівського апеляційного суду в складі

головуючого-судді: Висоцької Н.В.,

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ічнянська міська рада Чернігівської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2020 року (місце ухвалення м. Ічня, дата складання повного тексту 24.03.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилалась на те, що у 2007 році позивач домовилась з внуками покійної ОСОБА_2 про продаж їй будинку, що розташований в АДРЕСА_1 за 4 000 грн. З того часу позивач вільно володіє та користується зазначеним будинком. Купівля будинку підтверджується довідкою, договір купівлі-продажу укладено не було.

В позові ОСОБА_1 посилається, що згідно погосподарського обліку спірний будинок належить ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Сезьківського старостинського округу від 09.01.2020 № 08 та довідкою ФОП ОСОБА_3 від 13.01.2020 № 4. Згідно архівних даних НП «БТІ» Ічнянської районної ради та згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Оскільки, починаючи з 2008 року позивач фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє, користується чужим майном, постійно проживає в ньому, що підтверджується відповідним актом, здійснює оплату за комунальні послуги, згідно договорів укладених позивачем, утримує будинок в належному технічному стані, то відповідно заявляє про застосування ч. 1 ст. 344 ЦК України та визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У позові ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований в с. Дзюбівка Ічнянського району Чернігівської області.

Рішенням Ічнянського районного суду від 24.03.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ічнянської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що фактичне володіння позивачем спірним будинком у даному випадку не можна вважати правомірним, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном, що є перешкодою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду адвокат Калініченко В.С. ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ічнянського районного суду від 24.03.2020, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є неправомірним та таким, що не відповідає законодавству, що регулює дані правовідносини, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

У скарзі заявник посилається на те, що добросовісність володіння означає, що особа не знала хто є власником майна. В даній справі позивач дійсно не знала, що власником домоволодіння є померла ОСОБА_2 і що фактично внуки не прийнявши та не оформивши спадщину, не мали права розпоряджатися будинком та отримувати кошти. Матеріали справи не містять доказів обізнаності позивача про те, що внуки не прийняли спадщини. Позивач вважаючи себе власником будинку безперешкодно уклала договір з Ічнянським РЕМ про користування електричною енергією.

Зазначає, що майно, яке є предметом спору у даній справі, позивач отримала без будь-якої правової підстави (усний договір купівлі-продажу). З посиланням на правову позицію Верховного Суду викладеній у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 справа № 923/82/18, вважає, що усний договір купівлі-продажу є підставою для набуття права власності, з огляду на те, що майно передавалося саме у власність і було передано без згоди власника цього майна. Отже, у даному випадку майно має статус безпритульного, позивач є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки вона не знала, що майно не може належати їй на праві власності з огляду на те, що їй не було відомо хто є дійсним власником майна.

У відзиві на апеляційну скаргу Ічнянська міська рада Чернігівської області просить розглянути справу без участі представника Ічнянської міської ради Чернігівської області за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с. 55), після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 8, 11, 12), право власності на який належними чином не зареєстроване.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Сезьківської сільської ради № 23 від 14.01.2008, ОСОБА_1 купила хату померлої ОСОБА_2 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Купівля була здійснена у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 7).

Із довідки Сезьківського старостинського округу Ічнянської міської ради Чернігівської області № 08 від 09.01.2020 вбачається, що ОСОБА_2 на день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 одна (а.с. 9).

Відповідно до акту обстеження, складеного комісією за участю депутата Ічнянської міської ради ОСОБА_7 та сусідами позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 09.01.2020 вбачається, що ОСОБА_1 з 2008 року постійно та безперервно проживає у будинку АДРЕСА_1 , який утримує у належному стані, обробляє город та сплачує комунальні послуги (а.с. 10).

10.01.2020 на ім`я ОСОБА_1 виготовлений технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

18.01.2008 між ОСОБА_1 , яка проживає по АДРЕСА_1 та Ічнянським РЕМ був укладений договір про користування електричною енергією (а.с. 16-17).

Згідно наданої Ічнянською районною державною нотаріальною конторою інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 59435899 від 14.02.2020 вбачається, що спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не заводилася (а.с. 32).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактичне володіння позивачем спірним будинком у даному випадку не можна вважати правомірним, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном, що є перешкодою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Будинок був фактично придбаний з договором купівлі-продажу, який належним чином не був оформлений.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

У позовній заяві ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю посилається на положення, передбачені статтею 344 ЦК України, а також на ті обставини, що фактично придбала будинок за кошти, крім того наданими довідками підтверджується відсутність реєстрації права власності на будинок за зазначеною адресою.

За таких обставин, суд дав правильну правову оцінку зазначеним обставинам і обґрунтовано визнав, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 344 ЦК України.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги, що судом залишено поза увагою, що позивач дійсно не знала, що власником домоволодіння є померла ОСОБА_2 і що фактично внуки не прийнявши та не оформивши спадщину, не мали права розпоряджатися будинком та отримувати кошти, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, та матеріали справи не містять доказів обізнаності позивача про те, що внуки не прийняли спадщини.

Не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення і посилання заявника у скарзі на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 справа № 923/82/18, оскільки в межах розгляду даної справи позивачка посилається на укладення договору купівлі-продажу, який належним чином не був оформлений, а з врахуванням правової позиції викладеної у постанові, слід зазначити, що матеріалах справи не містять будь-яких доказів, що на спірний будинок не претендують інші особи ніж онуки, які здійснили продаж. Не доведена і не спростовано та обставина, що особи на яких посилається позивач мали достатні правові підстави для отримання права власності на це майно.

Посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду не спростовує правильних висновків суду, оскільки право власності на даний будинок не зареєстровано взагалі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 02.06.2020.

Головуючий Судді :