КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4751/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2020року місто Київ

справа № 382/327/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Литвин Л.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання припиненим права власності на частину земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати частково припиненим право власності ОСОБА_4 на 1/3 частки земельної ділянки із загальної площі 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:043:0046 та яка належала останній на праві власності;

визнати за ним право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:043:0046 та яка належала на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В мотивування вимог посилався на те, що на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 31 липня 2014 року, яким поділено в натурі житловий будинок за АДРЕСА_2 , а також припинено право спільної часткової власності він є власником окремого житлового будинку за №17-а (виділена частка в натурі 39/100, ідеальна частка 1/3), тобто являється єдиним власником об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 41,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами. Інша виділена в натурі частка 61/100, ідеальна частка 2/3 житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 .

Зазначав, що питання щодо земельної ділянки не вирішувалося.

Вказував, що його право власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості 26 вересня 2014 року було зареєстровано реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 7192899.

Зауважував, що рішенням Яготинської міської ради Київської області від 16 вересня 2017 року №151 частині житлового будинку за АДРЕСА_2 що належить йому, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Посилався на те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться по АДРЕСА_3 був виданий лише на ім'я ОСОБА_4 , а тому він, як власник житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вказаній земельній ділянці, позбавлений можливості в повній мірі користуватися і розпоряджатися належним йому на праві власності майном.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.Спадкоємцем після її смерті відповідно до заповіту від 13 березня 2010 року є ОСОБА_1 .

Зазначав, що ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як співвласник житлового будинку за АДРЕСА_2 , відмовляються будь-яким чином вирішити питання щодо подальшого поділу земельної ділянки з можливістю її використання для обслуговування ним належного йому на праві власності об`єкту житлової нерухомості.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано частково припиненим право власності ОСОБА_4 на 1/3 частки земельної ділянки із загальної площі 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :08:043:0046, та яка належала останній на праві власності.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :08:043:0046, та належала на праві власності ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції у порушення ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.261, ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України не застосував до вимог позивача строк позовної давності, про який він та відповідач ОСОБА_3 заявляли під час судового засідання у Яготинському районному суді Київської області.

Вказував, що суд першої інстанції не обгрунтував на підставі яких саме доказів він дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка до 25вересня 1998 року знаходилася саме у приватній власності та не знаходилася лише у користуванні власника житлового будинку.

Зазначав, що суд безпідставно застосував ч.ч.1, 2 ст. 30 ЗК України (у редакції Закону №562-ХІІ від 18 грудня 1990 року) та навіть не вказав особу, яка у часі до 25 вересня 1998 року була чи то власником чи то користувачем спірної земельної ділянки.

Вважає, що позовна вимога позивача про визнання частково припиненим право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку спірної земельної ділянкине відповідає вимогам, які встановлені законодавством до способу захисту.

Вказував, що оскільки не має судового рішення, яким би було повністю припинено право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку спірної земельної ділянки, а відтак суд першої інстанції не міг визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,1 га.

18 березня 2020 року від позивача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник, який також є представником відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 1998 року є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3 . Іншими співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказаний договір купівлі-продажу від 25 вересня 1998 року не містить будь-яких застережень щодо переходу права на земельну ділянку (а.с.32).

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 31 липня 2014 року визнано за ОСОБА_2 право власності на окрему квартиру АДРЕСА_4 з наступними приміщеннями: кухня 2-2 площею 9,1 кв.м, коридор 2-3 площею 2,6 кв.м., санвузол 2-4 площею 3,0 кв.м, коридор 2-5 площею 10, 4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 16,0 кв.м, ганок №1. Вього по будинку площа приміщень складає 41,1 кв.м, вартістю 22560 грн. З господарських споруд визнано право власності на 1/2 частину сараю «В», сарай «в», погрібу з шийкою «Г», 1/2 частину огорожі №3, 1/2 частину огорожі №4, 1/2 частину водопроводу №5, 1/2 частину вимощення №І. Виділена частка в натурі 39/100, ідеальна частка 1/3 вартістю 32837 грн.

Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності на окрему квартиру АДРЕСА_5 з наступними приміщеннями: коридор 1-1, кухня 1-2 площею 7,1 кв.м, санвузол 1-3 площею 3,3 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 11,0 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 22,0 кв.м, коридор 1-6 площею 5,4 кв.м, ганок №2. Вього по будинку площа приміщень складає 53,0 кв.м. З господарських споруд визнано право власності на літню кухню «Б», погріб «підБ», 1/2 частину сараю «В», 1/2 частину огорожі №3, 1/2 частину огорожі №4, 1/2 частину водопроводу №5, 1/2 частину вимощення №І. Виділена частка в натурі 61/100, ідеальна частка 2/3 вартістю 65673 грн.

Право спільної часткової власності на розділене майно припинено.

Позивач зареєстрував своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 26 вересня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Рішенням Яготинської міської ради Київської області від 16 вересня 2017 року №151 присвоєно частині житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 поштову адресу: АДРЕСА_2 (а.с.15).

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 вбачається, що 09 листопада 2018 року відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Київської області Черних О.В. із заявами про відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 .

Як вбачається з довідки Яготинської міської ради від 20 лютого 2019 року №17, згідно записів земельно-кадастрової книги №11 за №97 земельна ділянка загальною площею 0,1471 га, з яких: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0471 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 передана у приватну власність згідно державного акту №807 від 17грудня 1999 року ОСОБА_4 .

Аналогічні відомості містяться у витязі з Державного земельного кадастру про право власності на речові права та земельну ділянку.

Звертаючись до суду з позовом про визнання припиненим права власності на частину земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки, позивач вказував на те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться по АДРЕСА_3 був виданий лише на ім'я ОСОБА_4 , а тому він, як власник житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вказаній земельній ділянці, позбавлений можливості в повній мірі користуватися і розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Зазначав, що ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як співвласник житлового будинку за АДРЕСА_2 , відмовляються будь-яким чином вирішити питання щодо подальшого поділу земельної ділянки з можливістю її використання для обслуговування ним належного йому на праві власності об`єкту житлової нерухомості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.14, 41Конституції України землі є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно приписів ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 за домовленістю з ОСОБА_4 користувався частиною земельної ділянки для обслуговування свого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, після смерті ОСОБА_4 позивач так і продовжує користуватися земельною ділянкою.

З пояснень сторін вбачається, що державний акт №807 від 17грудня 1999 рокуна земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 був виданий лише на ім'я ОСОБА_4 .

Даний державний акт не скасований та є чинним, що не заперечувалося сторонами.

А відтак, наявність на час розгляду даної справи державного акту про право власності на спірну земельну ділянку виданого на ім'я ОСОБА_4 , який є чинним, свідчить про те, що позивач обрав неправильний та неефективний спосіб захисту свого права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на вказане увагу не звернув, що свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм матеріального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом заяви відповідачів про застосування до вимог позивача строку позовної давності колегія суддів відхиляє, оскільки з прослуханого запису судового засідання від 30 липня 2019 року не вбачається, що відповідачі заявляли про пропуск позивачем строку позовної давності та про застосування наслідків такого пропуску.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2305,20 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання припиненим права власності на частину земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 2305 грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: