03.06.2020 Справа № 363/840/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу з відповідачкою за спільні кошти ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з виникненням спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, порушує питання про поділ спільного сумісного майна подружжя й визнання за ним та відповідачкою права власності по Ѕ частині за кожним.

Позивач в суді позов підтримав в повному обсязі, просив про його задоволення, зазначив, що вони з відповідачкою в період шлюбу придбали в спільну сумісну власність квартиру, кошти на яку він позичив у знайомого родини ОСОБА_5 . Ці кошти повертав протягом двох років, а відтак просить визнати за ним та відповідачкою право власності по Ѕ частині квартири.

Представник позивача в суді позов підтримав з викладених у ньому підстав.

Відповідачка в суді проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Зазначила, що спірну квартиру в 2012 році придбала її мама, яка уклала попередній договір з наміром купити спірну квартиру і сплатила близько 180 000 грн. Потім мати вирішила, що основний договір купівлі-продажу квартири слід оформити на неї. Внесена сума залишилась і вони лише доплатили за придбання квартири тільки 20 000 грн. Кошти на ремонт квартири повністю давали також її батьки.

Представник відповідачки в суді позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що намір придбати спірну квартиру мала ОСОБА_6 матір відповідачки, яка уклала попередній договір з наміром придбати квартиру АДРЕСА_1 та сплатила 180 250 грн. Враховуючи, що вартість вказаної квартири склала 200 339 грн., то на день укладення основного договору різниця між сплаченими коштами (180 250 грн.) склала 20 089 грн. Тому кошти, що витрачені на придбання квартири не були спільною власністю позивача та відповідачки, а були особистою власністю відповідачки. Зазначені грошові кошти подаровані відповідачці її батьками. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що основний договір між сторонами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , який мав слідувати за попереднім договором не укладено, жодних відсилань до попереднього договору договір купівлі-продажу не містить. Посилання сторони відповідача на те, що ОСОБА_6 кошти на придбання квартири подарувала своїй дочці відповідачці по справі жодними доказами не підтверджено. Крім того позивач позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 216 000 грн. на придбання квартири.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Зі справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2010 року, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторонами набуто спільне сумісне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Вказану квартиру придбано 22 грудня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. Стронами цього договору є продавець ОСОБА_7 та покупець ОСОБА_3 .

В пункті 3 цього договору йдеться, про те, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 200 339 грн., які повністю сплачено продавцю до підписання цього договору.

Пунктом 4 цього договору передбачено, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 200 339 грн.

Відповідно до п. 8 договору продавець стверджує, що незастережних недоліків, які значно знижують цінність, або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної квартири немає, відчужувана квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо квартири відсутні судові спори, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних, та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати; квартира є вільною від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини.

Пунктом 11 цього договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту нотаріального посвідчення, а право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

Відповідно до п. 13 вказаного договору продавець та покупець, однаково розуміли значення й умови цього правочину та його правові наслідки та підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного і не є правочином зловмисним.

Згідно абзацу 2 п. 18 договору цей договір посвідчено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_1 , справжність підпису на заяві якого засвідчено Кравцовою О. В. , приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області 22 грудня 2012 року за реєстром № 3663.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 22 грудня 2012 року якою він дав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , а також на підписання договору купівлі-продажу та будь-які договори про внесення змін та доповнень до нього, за ціною та на умовах на його власний розсуд.

При цьому ствердив, що договір буде укладено його дружиною в інтересах сім'ї, на умовах, попередньо обговорених ними та вигідними для них, укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Право власності на спірну квартиру оформлено за відповідачкою на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 липня 2013 року.

З пояснень сторін в суді встановлено, що після укладення шлюбу їхня сім`я проживала в орендованій квартирі, а потім у батьків дружини.

В цьому зв`язку після народження дитини в 2020 році в інтересах сім`ї придбано спірну квартиру, куди вони переселились після проведення ремонту у 2013-2014 роках.

Під час шлюбу подружжя працювали, вели спільне господарство.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Водночас, 11 липня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п. 5.1 цього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 31 грудня 2012 року за ціною 360 500 грн., що за один квадратний метр становить 5 000 грн.

Відповідно до п. 5.2 вказаного договору при підписанні цього договору друга сторона (покупець) передала, а перша сторона (продавець) отримала платіж за зазначений об`єкт в розмірі 180 250 грн.

Згідно п. 5.6 цього договору сторони погодились, що вартість 1 квадратного метра загальної фактичної площі об`єкта складає 5 000 грн.

Відповідно до п. 5.7 вказаного договору у разі збільшення вартості об`єкта, покупець здійснює оплату вартості в момент укладання договору купівлі-продажу об`єкта.

Відповідно до п. 5.8 цього ж договору у разі зменшення вартості об`єкта, продавець повертає покупцю надмірно сплачені грошові кошти в момент укладання договору купівлі-продажу об`єкта.

Згідно п. 6.1.18 цього договору продавець зобов`язався прибути до нотаріуса для укладання основного договору у день, визначений письмовою угодою сторін.

Згідно п. 6.1.19 цього договору у випадку невиконання умов договору чи відмови від оформлення договору купівлі-продажу вказаного об`єкта в термін до 31 грудня 2012 року, повернути покупцю аванс вказаний у п. 5.2, та сплатити штраф у розмірі 5% від суми авансу.

Згідно п. 6.2.1 цього договору покупець зобов`язався в момент укладання основного договору провести повний розрахунок за об`єкт.

Згідно п. 6.2.3 договору покупець зобов`язався не змінювати в односторонньому порядку строк (термін) укладення та нотаріального посвідчення основного договору умови купівлі об`єкта.

Згідно п. 6.2.4 цього договору покупець зобов`язався прибути до нотаріуса для укладення основного договору у день, визначений договором.

Згідно п. 6.2.5 цього договору в разі односторонньої відмови покупця від укладення одностороннього договору перша сторона (продавець) повертає йому передані кошти в розмірі 180 250 грн. за мінусом 5% штрафу після реалізації об`єкта.

Згідно розписки від 15 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 позику в розмірі 216 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США, які зобов`язався повернути й повернув у визначені в розписці строки.

Свідок ОСОБА_6 , в суді зазначила, що відповідачка є її донькою, а позивач її колишній зять. Дочка з зятем винаймали квартиру, а коли дочка завагітніла, то переїхали жити до них з чоловіком, вони повністю їх матеріально забезпечували. Коли донька народила дитину вона вирішила придбати квартиру для доньки. Попередній договір з наміром придбати квартиру вона уклала з ОСОБА_7 та сплатила основний розмір вартості квартири 180 250 грн., а коли прийшов час укладати основний, то вона вирішила подарувати квартиру дочці та звернулась до нотаріуса, де написала відповідну заяву про уступлення своїх прав на квартиру. Там їй повідомили, що основний договір купівлі-продажу буде оформлено вже на її дочку.

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення

в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В суді на основі належних, допустимих і достатніх доказів не доведено того, що вказану квартиру придбано відповідачкою за особисті кошти в особисту власність в розумінні вимог ст. 57 СК України.

Спірну квартиру придбано саме в інтересах сім`ї, про що свідчить нотаріально посвідчена заява ОСОБА_10 від 22 грудня 2012 року, якою він не заперечує проти придбання його дружиною ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах, що йому відомі.

Доказів того, що відповідачка самостійно придбала спірну квартиру за кошти своєї матері в свою особисту власність, а не в інтересах сім`ї й не за спільні кошти подружжя,суду не подано.

Сам тільки факт укладення матір`ю відповідачки ОСОБА_6 попереднього договору з наміром придбання спірної квартири про те, що дану квартиру придбано відповідачкою в особисту власність, а не в спільну сумісну власність в інтересах сім`ї, свідчити не може.

Крім того основний договір між сторонами, який мав слідувати за попереднім договором не укладено, жодних відсилань договір купівлі-продажу до попереднього договору не містить.

Та обставина, що попередній договір купівлі-продажу від 11 липня 2020 року укладено матір`ю відповідачки вказаних вище обставин змінювати не може й змісту і суті договору купівлі-продажу від 22 грудня 2012 року, яким придбано спірну квартиру в спільну сумісну власність подружжя, не спростовує.

Так, договір від 22 грудня 2012 року, на підставі якого виникло право власності на спірну квартиру у відповідачки та яким це майно набуто в спільну сумісну власність подружжя, не має жодних посилань і ніяким чином не пов`язаний із попереднім договором від 11 липня 2020 року.

Договір від 22 грудня 2012 року не може вважаться основним по відношенню до договору від 11 липня 2012 року згідно вимог ст. 635 ЦК України.

При цьому будь-яких доказів про сплату коштів за кожним із цих договорів суду не надано.

Не доведено в суді й того, що при укладенні договору від 22 грудня 2012 року відбувся перехід прав покупця від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 509-514 ЦК України.

Твердження сторони відповідача про те, що грошові кошти, за які придбано спірну квартиру, подаровано відповідачці її батьками є недоведеними, які належними та достатніми доказами не підтверджено.

Доказів укладення договору про перехід прав вимоги покупця, або ж дарування грошових коштів відповідачці з боку її матері суду не надано.

Самі лише усні посилання на такі обставини їх підтверджувати не можуть, які на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, в силу вимог ст. 218 ЦУ України до уваги братися не можуть.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року, який розірвано 20 грудня 2016 року. Спірну квартиру сторони придбали 31 грудня 2012 року.

Враховуючі викладене, суд доходить висновку, що спірну квартиру сторонами придбано в інтересах сім`ї за спільні кошти, а тому її слід визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та визнати, що кожному з них на праві власності належить по Ѕ її частині.

Відтак вказане майно є спільним сумісним, яке залишається у спільній власності сторін разом із визначенням часток у ньому кожного з подружжя.

При вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні (квартири АДРЕСА_1 ), яке залишається в їх спільній частковій власності.

Так виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірну квартиру придбано за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї, згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2012 року оформленого на відповідачку. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено нерухоме майно, придбана ними квартира згідно ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів.

За таких обставин позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 15 червня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області, з урахуванням п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий 05 березня 2004 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_4 виданий 11 листопада 2010 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя