П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року у складі судді Іванова А.П., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, яку уточнила 05.12.2019 року про видачі обмежувального припису.

На обґрунтування поданої заяви заявниця зазначає, що заінтересована особа ОСОБА_3 на ґрунті озлобленості та помсти за розлучення, потоваришував з третьою особою, яка погрожувала їй фізичною розправою. Так, 04.09.2019 вказана особа, в дворі за місцем проживання заявниці кричала на її адресу нецензурною лайкою, погрожувала вигнати її та доньку з будинку за допомогою застосування фізичної сили, а також, застосовуючи фізичну силу витягнула заявницю з двору. Правоохоронці Ужгородського РВП на звернення заявниці з приводу вказаного інциденту не відреагували належним чином.

За вказаних обставин ОСОБА_1 просила суд переселити (встановити режим роздільного проживання) ОСОБА_3 за адресою його реєстрації в будинок, який належить йому на праві приватної власності. Також зазначає, що у зв`язку з неможливістю терпіти образи та приниження від ОСОБА_3 змушена була на певний час виїхати з недобудованого садового будинку в садовому кооперативі «Нивки» с. Оноківці, Ужгородського р-ну, де фактично проживала разом з ОСОБА_3 , до своєї тітки в м. Ужгород та видати обмежувальний припис.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_1 строком на 3 (три) місяці.

Визначено наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 :

- заборонено перебувати ОСОБА_2 в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , а саме в частині будинку - в кімнатах, якими вона користується, де знаходяться її особисті речі;

- заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Рішення суду про видачу обмежувального припису допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити резолютивну частину зазначеного рішення, виклавши його в наступній редакції:

«Абзац другий резолютивної частини: ...мешканця АДРЕСА_2 ;

абзац третій резолютивної частини: ...мешканки АДРЕСА_2 , проживаючої в АДРЕСА_3 ;

абзац четвертий резолютивної частини: На період дії обмежувального припису заборонити перебувати ОСОБА_2 в місці проживання (тимчасового перебування) ОСОБА_1 , а саме: в основних та допоміжних приміщеннях не завершеного будівництвом будівлі садового будинку, розташованого на земельному масиві садівничого кооперативу "Нивки",що за межами населеного пункту село Оноківці Ужгородського району. Внутрішньо кооперативна використовувана адреса: АДРЕСА_1

«Доповнити резолютивну частину рішення суду щодо заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків обмеженням такого змісту: Заборонити ОСОБА_2 на період дії Обмежувального припису, з`являтися(наближуватися) ближче ніж за 100 метрів до садового будинку в садовому кооперативі "НИВКИ", чи інших будівель і споруд, в котрих може перебувати ОСОБА_1 .»

Окрім цього, конкретизувати, який орган конкретно, уповноважений контролювати виконання умов Обмежувального Припису ОСОБА_2 (Відділення поліції Ужгородського району, чи інший уповноважений орган).

Доводи апеляційної скарги зводиться до того, що заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_3 перебувають у неприязних відносинах, які супроводжуються постійними скандалами. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, ухваленим рішенням створив судовий прецедент, заборонив перебувати ОСОБА_2 в місці проживання заявниці, а саме в частині будинку в кімнатах, якими вона користується та в яких перебувають її особисті речі. Суд оскаржуваним рішенням вийшов за межі цивільно-процесуального законодавства, зокрема вдався до встановлення порядку користування та поділу садового будинку забудованого в минулому попередніми власниками. Рішення суду має обмежувальний вплив лише стосовно кімнат, якими вона користується і де знаходяться її особисті речі, однак, чи розповсюджується обмежувальна дія рішення суду стосовно внутрішнього прикімнатного коридору (прихожею), котрий з`єднаний із кімнатою (4 кв.м.) для приготування їжі (кухнею), внутрішньо-будинковим клозетом та малогабаритною душовою кабінкою. В оскаржуваному рішенні не конкретизовано яким чином має виконуватися обмежувальний припис згідно оскаржуваного рішення, що у свою чергу погіршило умови користування, як заявниці, так і дітей.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, що стверджено рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у її відсутності.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_2 його представник, заперечили подану апеляцію, просять залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно п. п. 3, 6, 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» N 2229-VIII (далі Закон N 2229-VIII) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 3 ст. 26 Закону N 2229-VIII передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п.9 ч.1 ст.1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Метою включення Законодавцем норм про видачу і продовження обмежувального припису саме до Цивільного процесуального кодексу було формування окремого інституту заходів запобігання та протидії домашньому насильству, які базуються на Законі N 2229-VIII.

Враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП України та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст. 3 Закону N 2229-VIII визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону N 2229-VIII визначено заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальний припис за своєю суттю є заходом тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на кривдника - не після притягнення кривдника до адміністративної чи кримінальної відповідальності (що є тривалим у часі), а одразу після вчинення домашнього насильства, для унеможливлення його продовження чи повторення.

Враховуючи особливості мети обмежувального припису, суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Особою, що вчинила домашнє насильство (в рамках цивільного процесу набуває статусу заінтересованої особи) слід вважати особу, на яку вказує особа, яка зазнала домашнього насильства (її представник, законний представник, інші представники визначені ч. 1 ст. 26 Закону N 2229-VIII), з урахуванням тих вимог, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що між заявницею ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 тривалий час існують неприязні відносини.

Так, за поясненнями заявниці, її чоловік ОСОБА_2 застосовував до неї фізичне насильство, ображав словесно, як безпосередньо, так і через свою знайому.

Однак, до правоохоронних органів вона не зверталась. Разом з цим, 04.09.2019 на подвір`ї будинку по АДРЕСА_1 , знайома її чоловіка виражалася щодо заявниці нецензурною лайкою та погрожувала фізичною розправою як щодо неї, так і щодо її доньки.

Наявність вказаного інциденту підтверджується відповідним талоном-повідомленням про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію №6822 (зареєстровано Ужгородським РВП), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 просить вжити заходи щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка погрожувала їй фізичною розправою, вимагала документи на будинок, висловлювалася нецензурною лайкою.

Отже, в діянні ОСОБА_2 є ознаки домашнього насильства, оскільки домашнє насильство це діяння, яке може виражатися як у формі дії, так і у формі бездіяльності.

Тобто враховуючи наявність конфліктної ситуації 04.09.2019 р. між заявницею, яка є його дружиною, та третьою особою, під час якої на її адресу нецензурно висловлювалась та погрожувала, ОСОБА_2 проявив бездіяльність, не відреагувавши на вказане жодним чином.

Враховуючи викладене, оцінивши ризик вірогідності вчинення домашнього насильства суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що до ОСОБА_2 слід застосувати обмежувальний припис у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою, а також вести листування, телефонні переговори з заявницею, або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Застосовуючи обмежувальний припис у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою, суд врахував те, що заявниця та заінтересована особа проживають в недобудованому двохповерховому садовому будинку в с. Оноківці, а також, що кожен з них користується окремими кімнатами, та вірно дійшов до висновку про заборону ОСОБА_2 перебувати в кімнатах, якими користується заявниця, де знаходяться її особисті речі.

Посилання апелянта про те, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вийшов за межі цивільно-процесуального законодавства, зокрема вдався до встановлення порядку користування та поділу садового будинку забудованого в минулому попередніми власниками не може бути взято до уваги, оскільки суд таких вимог не вирішував, а застосував до ОСОБА_2 обмежувальний припис у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) із ОСОБА_1 спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують, не стосуються предмету доказування у даній справі і не мають правового значення у справі, а тому не заслуговують на увагу.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: