Справа № 161/3456/20
Провадження № 2/161/1823/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Пушкарчук В.П.

за участю секретаря судового засідання Загоровської І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби міста Луцьк Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби міста Луцьк Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що є єдиним спадкоємцем.

05 грудня 2017 року позивач звернулась в Першу Луцьку державну нотаріальну контору за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири належної спадкодавцю. Однак постановою державного нотаріуса Мудрик О.Є №1266/02-31 від 05.12.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з накладенням арешту на всю квартиру, в тому числі і на успадковану частку.

Відповідно до Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 обтяжена постановою б/н від 25.04.2008 року, державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ по виконавчому провадженні боржником якого є ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2006 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.07.2009 року ОСОБА_2 є власником 1/2 частини цієї квартири.

У зв`язку з відсутністю до спадкодавця ОСОБА_3 примусових стягнень та обтяжень, позивач звернулась із заявою до Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька про зняття арешту та надання інформації про обтяження на нерухоме майно, зокрема квартири АДРЕСА_1 .

Листом за №03-4-36/70227 від 17.12.2019 року позивачу відмовлено в задоволенні заяви та запропоновано звернутись до суду про зняття арешту з квартири на підставі п.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі викладеного просила суд скасувати арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 належній на праві власності ОСОБА_3 , накладений державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ 25.04.2008 року який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №7136425 від 06.05.2008 року.

Ухвалою від 04.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження.

Позивач в судове засідання не з`явилася, заявою від 07 квітня 2020 року просить судовий розгляд справи здійснювати у її відсутності та просить позов задовольнити.

На адресу суду надійшла заява від представника Другого відділу ДВС у м. Луцьку про розгляд справи у відсутності державного службовця. При вирішенні справи покладається на розсуду суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20.04.2017 року (а.с.5), яка є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2006 року та свідоцтва поро право на спадщину за законом від 31.07.2009 року.

Спадкоємцем за законом є позивач ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою від спадщини в її користь інших спадкоємців: ОСОБА_4 та сином спадкодавця - ОСОБА_2 ( а.с. 14).

Постановою державного нотаріуса Мудрик О.Є №1266/02-31 від 05.12.2017 року у видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 відмовлено у зв`язку з накладенням арешту на всю квартиру.

Відповідно до Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квртира АДРЕСА_1 обтяжена постановою б/н від 25.04.2008 року, державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Плисюком, по виконавчому провадженні боржником якого є ОСОБА_2 обтяження зареєстровано за №7136425 від 06.05.2008 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2006 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.07.2009 року ОСОБА_2 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивач зазначила, що вищевказаний запис про арешт нерухомого майна був виявлений 05.12.2017 року під час звернення у нотаріальну контору за видачею свідоцтва про право на спадщину. Існування арешту на належне позивачу майно порушує та обмежує її права, як власника.

Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача, арешт майна боржника застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Зміст наведеної норми Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника може бути застосований для забезпечення реального виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Нормами ч.1, 2ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Такі правові регулювання містяться і в ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Таким чином, оцінивши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що накладений арешт на об`єкт нерухомості обмежив позивача в праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до того, що позивач позбавлена можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно. Крім того, під час судового розгляду встановлено, що підстави для збереження обтяжень, накладених на квартиру відсутні. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими, а тому суд вбачає підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Скасувати арешт з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 належній на праві власності ОСОБА_3 , накладений державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Плисюк 25.04.2008 року, який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №7136425 від 06.05.2008 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 17.06.2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук