КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4868/2020 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «ПАРТНЕР» про захист прав споживачів та розірвання договору, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство "ПАРТНЕР" про захист прав споживачів та розірвання договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06.11.2012 року між сторонами було укладено Договір №1031 на експлуатацію та обслуговування, згідно якого ПрАт СП "ПАРТНЕР" взяв на себе обов`язки по зберіганню та охороні транспортних засобів власника в гаражі № НОМЕР_1 , а власник зобов`язався своєчасно вносити внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати.

21 березня 2016 року від ПрАТ СП «ПАРТНЕР» на адресу ОСОБА_1 надійшла претензія про стягнення заборгованості за договором вихідний № 75.

У відповідь на вказану претензію позивач направив листа з проханням роз`яснити підстави виникнення заборгованості та порядок її розрахунку, який був відповідачем проігнорований.

В подальшому, 15 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримав від ПрАТ СП «ПАРТНЕР» лист-повідомлення від 07.02.2017р. №46, яким позивача було проінформовано про збільшення з 01 січня 2017 року тарифів за надання послуг на автостоянці № НОМЕР_2 у зв`язку із збільшенням мінімальної заробітної плати, тарифів на електроенергію та орендної плати за землю.

Позивач намагався отримати роз`яснення щодо обґрунтованості збільшення тарифу, вказував на неприпустимість зміни умов договору, однак всі його звернення залишились без відповіді.

На підставі ЗУ "Про захист прав споживачів" позивач направив відповідачу листа з повідомленням про розірвання договору № 1031 від 06.11.2012 року у зв`язку з істотним підвищенням ціни.

При цьому, позивач вважає, що відсутність у Договорі №1031 на експлуатацію та обслуговування, укладеного між сторонами, такої підстави для його розірвання, як істотне підвищення ціни, свідчить про несправедливі умови договору в розумінні положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Просив суд ухвалити рішення, яким розірвати Договір № 1031 на експлуатацію та обслуговування від 06 листопада 2012 року, укладений між Приватним акціонерним товариством Спільне підприємство «ПАРТНЕР» та ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - адвокат Духовна О.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду, встановленим по справі обставинам, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зокрема, в доводах скарги зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не застосував положення частини 12 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які регламентують право споживача відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця, не навівши мотивів та аргументації такого незастосування та не дивлячись на те, що саме ці положення Закону були підставою позову.

Вважає також, що судом першої інстанції невірно тлумачено норми статті 651 ЦК України, якими зокрема і передбачено право на розірвання договору у випадках, передбачених законом.

При цьому, суд не з`ясував обставин щодо повідомлення ПрАТ СП «ПАРТНЕР» про істотне підвищення цін на підставі листа від 15.07.2017 року, що стало підставою для виникнення у ОСОБА_1 право на односторонню відмову від укладеного між сторонами договору у відповідності з частиною 12 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП «ПАРТНЕР» заперечує проти її задоволення, вважаючи її доводи необґрунтованими. Відповідач зазначає, що укладаючи Договір №1031 на експлуатацію та обслуговування, сторони досягли згоди щодо ціни договору, тобто щомісячних платежів, які є залежними від факторів, зазначених у пункті 2.3 Договору, який передбачає можливість збільшення тарифів з урахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в сфері оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали і ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Звертає увагу апеляційного суду на висновки Верховного Суду України, зроблені в аналогічній справі № 61-14818св18 від 23.04.2018 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представники відповідача - адвокат Вах М.Е. та голова наглядової ради ПрАТ СП «Партнер» Телецький Т.А. проти задоволення скарги заперечували, підтримавши доводи, що зазначені у відзиві.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів суду наявність обставин, які у відповідності до умов Договору чи вимог Закону є підставою для розірвання договору.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками в цілому погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що СП «Партнер» у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29.07.1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» згідно інвестиційного підрядного договору №4 від 20.05.1997 укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер» виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

31.08.1999 року замовник відповідно до умов інвестиційного підрядного договору №4 від 20.05.1997 передав на баланс інвестору - підрядчику позивачу напівпідземні гаражі на 58 машиномісць на дільниці за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-12).

Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 земельна ділянка відведена ПрАТ СП "ПАРТНЕР" для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на гараж, гаражний бокс у напівпідземному гаражі за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2012 року (а.с.15).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.1.1 укладеного між сторонами договору №1031 від 06.11.2012 на експлуатацію та обслуговування відповідач бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника гаража, встановленого на земельній ділянці, відведеній відповідачу, а автовласник тобто позивач бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах цього Договору (а.с. 16).

Відповідно до п. 3.1. укладеного договору, відповідач зобов`язаний не пізніше 10 числа кожного місяця вносити грошові внески на експлуатаційні витрати на основі розрахунку, що додається до Договору.

Згідно з пунктом 2.3 Договору, ПрАТ СП "ПАРТНЕР" виконує свої обов`язки по зберіганню і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків з врахуванням змін в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комунального податку, росту цін на матеріали та ремонт у тому числі проведення державної індексації доходів, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для розірвання договору, посилався на істотне зростання ціни послуг, які надає відповідач.

В той же час, аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить про те, що сторони погодили можливість односторонньої зміни розміру щомісячної оплати, яка встановлюється приватним акціонерним товариством «Спільне підприємство «Партнер» за наявності відповідних підстав, зокрема: збільшенні витрат на оплату праці, тарифів на електроенергію, ставок земельного і комунального податку, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі проведення державної індексації доходів.

Зі змісту позовної заяви зокрема вбачається, що позивач вважає збільшення вартості послуг, які надаються відповідачем, необґрунтованим. В той же час, доказів на підтвердження необґрунтованості збільшення ціни послуг суду не надав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи позивача в частині застосування до даних правовідносин положень частини 12 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки положення цієї статті регламентують права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт, а в даній справі наявності таких порушень з боку ПрАТ СП «Партнер» судом не встановлено.

Згідно з положеннями частини 12 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача.

Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, підтверджуючих обставини, які б надавали йому право відмовитись від договору на підставі зазначеної норми Закону, зокрема доказів підтверджуючих порушення відповідачем умов договору шляхом надання послуг, які не задовольняють інтереси та вимоги споживача; збільшення вартості послуг, яке неможливо було очікувати при укладенні договору.

Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що на обслуговуванні ПрАТ СП «Партнер» перебуває не лише гараж позивача, а комплекс напівпідземних гаражів - автостоянок на 24 машиномісця. Тому, при виконанні відповідачем своїх обов`язків щодо зберігання та охорони транспортних засобів інших власників гаражів, неможливо виділити окремо гараж, який перебуває у власності ОСОБА_1 . При цьому, набуваючи гараж у власність, шляхом укладення договору купівлі - продажу від 05.11.2012 року з відповідачем, ОСОБА_1 розумів, що ПрАТ СП «Партнер» є єдиним обслуговуючим підприємством, яке забезпечує охорону та зберігання автомобілів у даному гаражному комплексі.

З огляду на вказане, правильними висновки суду щодо не доведення позивачем наявності передбачених законом або договором підстав для його розірвання.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставності застосування до спірних правовідносин статей 203 та 215 ЦК України, посилання на які містить мотивувальна частина рішення суду першої інстанції, оскільки зазначені норми визначають підстави недійсності правочину, а не його розірвання.

В той же час, на правильність висновків суду щодо недоведення позивачем наявності підстав для розірвання договору, це не вплинуло.

Вказані обставини, ураховуючи положення ст. 376 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини посилань на норми статей 203 та 215 ЦК України. В решті рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 372, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на положення статей 203, 215 ЦК України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 червня 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.