Ухвала

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 173/2967/19

провадження № 61-5520ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, стягувач- Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зіскаргою на рішення державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області(далі - Соборний ВДВС у м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області), стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»).

Заявник просив поновити строк на подання скарги, визнати протиправними та скасувати постановистаршого державного виконавця виконавчої служби Ясюкевича О. В. Соборного ВДВС у м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження по виконавчому провадженні № ВП 57189087, про накладення арешту на майно боржника по виконавчому провадженні № ВП 57189087 від 11 вересня 2018 року, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника по виконавчому провадженні № ВП 57189087 від 07 травня 2019 року та покласти на державного виконавця понесені ним судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на наступне: 04 червня 2019 року йому стало відомо про наявність відкритого виконавчого провадження відносно нього, яке було відкрите у вересні 2018 року на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року, ухваленого за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначило адресу його проживання: м. Дніпро вул. Мандриківська, 144. Проте за даною адресою ОСОБА_1 ніколи не проживав, тому вважає, що відкриття виконавчого провадження не за місцем його проживання здійснено незаконно.

11 вересня 2019 року державним виконавцем було накладено арешт на все належне йому майно, однак опис майна не складався.

07 травня 2019 року державний виконавець виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію, яку ОСОБА_1 також вважає незаконною, що й стало підставою звернення до суду.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні скарги відмовлено.

18 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його скаргу.

Свої вимоги заявник обґрунтовує неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються виключно на суб`єктивній позиції суду без врахування всіх важливих об`єктивних підстав. ОСОБА_1 вказав, що державним виконавцем прийнято постанови не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, зокрема, виконавче провадження відкрито не за місцем реєстрації боржника.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року залишено касаційну скаргу без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

На виконання вимог зазначеної ухвали до Верховного Суду надіслано квитанцію № 0.0..1 від 30 квітня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 420, 40 грн.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що на виконання до Соборного ВДВС у м. Дніпро ГТУЮ в Дніпропетровській області надійшов виконавчий лист, виданий Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області 23 січня 2018 року по цивільній справі № 173/2414/14-ц, виданий 30 грудня 2015 року.

11 вересня 2018 року старшим державним виконавцем ВДВС у м. Дніпро ГТУЮ в Дніпропетровській області Ясюкевичем О. В., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57189087.

Згідно заяви стягувача останній просив відкрити виконавче провадження за місцем фактичного проживання боржника: м. Дніпро вул. Мадриківська.

В становлено, що боржник працює в Дочірньому підприємстві«ТАКСІ-СЕРВІС» Товариства з додатковою відповідальністю «АВТОПРОМІНЬ», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Філософська, 39.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статі 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами (стаття 17 вказаного Закону).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Таким чином, встановивши відсутність доказів протиправності дій державного виконавця, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у задоволенні скарги.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні тим, які було викладено заявником у апеляційній скарзі, які обґрунтовано відхилені судом. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук