КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 369/1906/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4160/2020Головуючий у суді першої інстанції - Ковальчук Л.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бекірова С.Н. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» Ткаченка Олега Андрійовича, треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація, Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії щодо належного оформлення звільнення, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, згідно з яким, враховуючи уточнення до позовної заяви від 31.01.2019 року та остаточний розрахунок сум грошової компенсації від 14.06.2019 року, просив:

- Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» належним чином оформити звільнення з роботи лікаря ОСОБА_1 відповідним наказом роботодавця, згідно з його письмовою заявою про звільнення у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України, негайно видати позивачу трудову книжку із записом про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року, видати копію наказу про звільнення;

- Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року, яка з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 225 грн. 31 коп., дорівнює сумі 1 802 грн. 48 коп.;

- Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію в розмірі середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки та за затримку розрахунку при звільненні з роботи у період з 01.12.2017 року по 14.06.2019 року, тобто за 560 днів, у розмірі 126 173 грн. 60 коп.;

- Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на його користь грошову компенсацію в сумі 30 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.11.2017 року позивач звернувся до головного лікаря КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ткаченко О.А. з письмовою заявою про звільнення за власним бажанням з посади лікаря загальної практики - сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини № 1.

Разом з тим, вказує, що незважаючи на заборону примусової праці в України, відповідач відмовив йому у звільненні за власним бажанням, оскільки відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України за № 992 від 22.08.1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» позивач зобов`язаний відпрацювати у КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» не менше трьох років.

За вказаних обставин, позивач, посилаючись на порушення його трудових прав, звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов задоволено частково. Зобов`язано КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» належним чином оформити звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_1 відповідним наказом згідно з письмовою заявою ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України, негайно видати ОСОБА_1 трудову книжку із записом про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики-сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року, видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення з роботи з посади лікаря загальної практики - сімейної медицини за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 01.12.2017 року. Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 8 днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.07.2017 року по 01.12.2017 року в сумі 1 802 грн. 48 коп., грошову компенсацію за затримку видачі трудової книжки та за затримку розрахунку при звільненні з роботи, починаючи з 01.12.2017 року по 14.06.2019 року в сумі 126 174 грн. 50 коп., 5 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1, а.с. 234-243).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки роботодавцем позивача був саме Відділ охорони здоров`я Києво-Святошинської районної ради, за наказом якого позивач 31.07.2017 року був переведений на посаду лікаря загальної практики сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики сімейної медицини №1.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп., жодним чином не обґрунтував яким чином відповідач завдав таку шкоду та не вмотивував її розмір (т. 2, а.с. 2-5).

Ухвалою Київського апеляційного суду від24.01.2020 року апеляційну скаргу залишено без руху (т. 2, а.с. 14-16).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.02.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк на подання відзиву (т. 2, а.с. 22-25).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.03.2020 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 29, 30).

10.03.2020 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 37-42).

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише з тих підстав, що вважає себе неналежним відповідачем у даній справі, в також в частині стягнення відшкодування моральної шкоди.

У свою чергу, законність рішення суду першої інстанції щодо розрахунків грошових компенсацій та сум середнього заробітку за затримку повного і належного розрахунку з працівником при звільненні апелянтом не оскаржується, а відтак в цих частинах судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2014 році закінчив Національний медичний університет імені О.О. Богомольця і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом спеціаліста № 04409 від 29.06.2016 року за № 2345.

Згідно з направленням на роботу № 513 від 12.05.2014 року позивача було направлено в розпорядження ДОЗ Київської ОДА Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району для роботи на посаді «лікар загальної практики - сімейний лікар» з місячним окладом (літерами) згідно із штатним розписом. Дата прибуття 01.08.2014 року.

Відповідно до Наказу № 309-Н від 28.07.2014 року «Про зарахування в інтернатуру» та додатку до наказу позивача для проходження інтернатури було зараховано з 01.08.2014 року на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря до Києво-Святошинської ЦРЛ.

За Наказом № 91-к від 01.08.2014 року позивача було прийнято на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «ЗПСМ» по направленню ДОЗ КОДА від 01.08.2014 року для проходження інтернатури на базі Києво-Святошинської ЦРЛ, з посадовим окладом 1 551 грн.

Відповідно до Наказу № 436-к від 29.07.2016 року позивача звільнено з посади у зв`язку із закінченням інтернатури за п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31.07.2016 року.

Згідно з Наказом № 448-к від 01.08.2016 року позивача прийнято на посаду лікаря ЗПСМ Жорнівської АЗПСМ як молодого спеціаліста з 01.08.2016 року, з посадовим окладом 2334 грн. +10% за зав.

05.09.2017 року позивача за заявою було переведено на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини Боярської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1 (наказ від 31.07.2017 року за № 438-к).

17.11.2017 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 01.12.2017 року.

28.11.2017 року відповідач направив позивачу листа за № 305, в якому повідомив, що позивач зобов`язаний відпрацювати у замовника, тобто у КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» не менше трьох років, а звільнення з посади може бути проведено після надання Департаментом охорони здоров`я згоди на звільнення.

30.11.2017 року відповідач подав до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації лист № 952 з проханням надати роз`яснення порядку дій роботодавця в ситуації з позивачем з метою запобігання порушень трудового права працівника, передбачених Кодексом законів про працю України.

04.12.2017 року відповідачем було складено акт про відсутність на робочому місці позивача 04.12.2017 року.

05.12.2017 року відповідач видав на ім`я позивача лист № 972 з проханням повідомити причини відсутності на робочому місці з 04.12.2017 року.

06.12.2017 року позивач надав відповідачу заяву про надіслання йому рекомендованим листом довідки з місця роботи (період праці з 01.08.2016 року по 01.12.2017 року) та трудової книжки із записом про звільнення за власним бажанням, копію наказу про звільнення за адресою його місця проживання та розрахувати його в повному обсязі згідно чинного законодавства.

15.12.2017 року відповідачем складено акт про відсутність на робочому місці позивача з 05.12.2017 року пл. 15.12.2017 року.

26.12.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій повторно просив надіслати йому трудову книжку, копію наказу про звільнення, здійснити з ним розрахунок у повному обсязі, надіслати довідку з місця роботи, довідку про середньомісячну заробітну плату.

10.01.2018 року позивач звернувся до Головного управління Держпраці в Київській області із скаргою щодо сприяння у вирішенні вказаних питань.

15.01.2018 року відповідач направив позивачу листа № 7, в якому повідомив, що питання щодо звільнення буде прийняте після отримання відповіді від Міністерства охорони здоров`я України та Депаратаменту охорони здоров`я щодо надання роз`яснення стосовно звільнення позивача.

Так, відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 31.10.2012 року по справі №6-120цс12, за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. Строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Тобто, роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причина й дата звільнення мають бути чітко сформульовані.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, питання щодо звільнення позивача з займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідачем не розглянуто, а відповідний наказ - не видано.

Між тим, статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудових договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Як встановлено ч.1 ст.3 та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Таким чином, встановивши, що питання щодо звільнення позивача з займаної ним посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідачем не розглянуто, а відповідний наказ - не видано, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача.

Доводи апелянта стосовно того, що він не є належним відповідачем у даній справі, колегія суддів відхиляє, адже як вбачається зі змісту вищенаведених наказів, за підписом, у тому числі головного лікаря, та заяв позивача, останній перебував у трудових правовідносинах саме з КЗ «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги», правонаступником якого з 29.11.2018 року є КНК «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», а не з Відділом охорони здоров`я Києво-Святошинської РДА.

При цьому, слід зазначити, що згідно з п. 7.6.10 Статуту КНК «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» саме до компетенції директора відповідача належать питання щодо прийняття рішень про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників Підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції, керуючись при цьому ст. ст. 237-1 КЗпП України та роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за № 4, врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яка зазнав позивач через неправомірні дії відповідача щодо порушення його права на свободу праці, та прийшов до цілком правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, визначивши її у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на відновлення порушених трудових прав позивача у визначений ним спосіб.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центр первинної медіко-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради», тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» Ткаченка Олега Андрійовича, треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація, Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії щодо належного оформлення звільнення, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 12 червня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська