Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 490/3410/17-ц

провадження № 61-38088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року в складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Серебрякової Т. В., Данилової О. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - АТ «СК «АХА Страхування») про визнання окремої умови договору недійсною.

Зазначав, що відповідно до пункту 28.3. Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 14 січня 2014 року № 9111Га/14н, встановлено обмеження нарахування пені та інших санкцій за несплату страхового відшкодування до вступу судового рішення у законну силу, тобто цим пунктом встановлені умови, які скасовують відповідальність страховика за порушення умов договору, а страхувальник позбавлений права на отримання компенсації від знецінення грошового відшкодування, несплаченого в обумовлений договором строк.

Посилаючись на вказане, позивач просив зазначений пункт договору визнати недійсним.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що позивачем не доведено наявності в умовах оспорюваного договору істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не надано належних та допустимих доказів недодержання в момент укладення договору вимог, які встановлені вимогами статті 203 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки умова договору, яка фактично виключає відповідальність сторони за незаконну відмову у виплаті страхового відшкодування, є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суди неправильно застосували положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи встановлені судом

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 14 січня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 9111Га/14н добровільного страхування наземного транспорту « Все включено» (далі - договір), відповідно до якого ОСОБА_1 застрахував свій автомобіль марки «Рено Логан» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого він є на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 03 січня 2012 року, в тому числі і від пошкодження транспортного засобу або його частин внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Строк дії договору встановлено до 15 січня 2015 року. Вигодонабувачем за договором зазначено ПАТ «Креді Агріколь Банк».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 626 ЦК України визначено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про страхування» (далі - Закон), договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити, в тому числі строк дії договору; причини відмови у страховій виплаті; підписи сторін.

Однією із істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Статтею 17 Закону передбачено, що Правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Правила страхування повинні містити, в тому числі: строк та місце дії договору страхування; причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування; умови припинення договору страхування; порядок вирішення спорів.

Відповідно до пунктів 8.1.3, 8.1.7 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 003 АТ «СК «АХА Страхування» (далі - Правила), у відповідності до яких укладено оспорюваний Договір, що зазначено в його пункті 1, підпункту 3 статті 20 ЗУ «Про страхування» Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами Договору страхування або законом. При відмові у виплаті страхового відшкодування протягом п`яти робочих днів з дня складання Страхового акту письмово повідомити Страхувальнику причини відмови.

Відповідно до статті 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до статті 998 ЦК України, статті 29 Закону України «Про страхування», Договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування визнається недійсним у судовому порядку. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що в разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За статтею 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Договір страхування повинен містити зокрема умови про причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Так розділом 28 оспорюваного договору визначено відповідальність сторін. У пункті 28.1 встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасність здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені в розмірі 0,3% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування.

Відповідальність страхувальника за цим розділом передбачена в наступному пункті договору. А саме пункт 28.2 страхувальник несе відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (окрім зобов`язання по оплаті страхового платежу) шляхом сплати страховику пені в розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний робочий день прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, порівнюючи межі відповідальності сторін (0, 3 % та 0,01%), слідує висновок, що відповідальність страховика є вищою за відповідальність страхувальника.

В той же час, умовами пункту 28.3 передбачено, що в разі виникнення між ними судового спору щодо відмови у виплаті страхового відшкодування та/або визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування на період до вступу судового рішення в законну силу не нараховується пеня та інші санкції, передбачені діючим законодавством України ( інфляційні нарахування, штрафи, 3% річних та інші) за неналежне виконання зобов`язань.

Таким чином в наведеному пункті сторони домовились, про обмеження відповідальності страховика тимчасово на відповідний період, а саме до набрання рішенням суду законної сили.

У пункті 28.5 договору, сторони домовились, що за невиконання або неналежне виконання інших зобов`язань, передбачених цим Договором, сторони несуть відповідальність у порядку, передбаченому чинним законодавством України, таким чином остаточно урівнюючи відповідальність сторін.

Посилаючись на недійсність вказаних умов договору, позивач зазначає про їх несправедливість та порушення рівності відповідальності сторін у договорі, проте за вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що відповідальність страховика порівняно з відповідальністю страхувальника є істотно меншою. Реальних доказів цьому позивачем не надано, тривалість періоду в який відповідач може не здійснювати чи фактично не здійснював санкційні нарахування не вказано.

Звертаючись до суду з позовом позивач лише посилався на наявність судового спору щодо стягнення страхового відшкодування за період дії спірного договору. У той же час, за інформацією отриманою відповідачем справа за позовом ОСОБА_1 до «СК «АХА Страхування» про стягнення суми страхового відшкодування розглянута Центральним судом м. Миколаєва 17 квітня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 212). Як встановлено судами, рішення у даній справі ними не отримано, воно не набрало законної сили. Таким чином на підтвердження в чому конкретно полягає порушене право позивача доказів суду не надано.

Відповідно до положень статті 4 ЦПК України, кожна особа має право, в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 статті передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши характер спірних правовідносин, належним чином дослідивши докази надані сторонами у справі, враховуючи те, що позивачем не доведено наявності в умовах оспорюваного договору істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Також, суди правильно виходили із того, що сторони добровільно погодились на вказані умови договору, вільно підписали договір. Крім цього, позивач не позбавлений був можливості ознайомитися із змістом договору, та із об`ємом відповідальності страховика, та в разі непогодження з окремими його умовами навести свої судження чи заперечення, запропонувати інші умови чи відмовитись від підписання цього договору.

Таким чином правильним є також висновок судів про те, що позивачем не надано доказів порушення вимог статей 215, 203 ЦК України, з якими закон пов`язує можливість визнання договору чи його частин недійсними, при укладанні спірного договору.

Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у його позовній заяві та апеляційній скарзі, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів та, яким була надана належна правова оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська