печерський районний суд міста києва
16 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва
в складі: головуючого - судді Литвинової І. В.,
при секретарі судових засідань Винник С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
10 жовтня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
На повторний судовий запит від 14 лютого 2020 року, поданого на виконання частини шостої статті 187 ЦПК України, 30 березня 2019 року надано довідку про реєстрацію місця проживання відповідача.
Ухвалою судді від 30 березня 2020 року у справі відкрито провадження, для розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін.
Позивач у своїй позовній заяві просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в обґрунтування чого вказано, що відповідач є її сином, який досяг повноліття, відповідач ще серпня 2009 року не проживає за адресою реєстрації, не користується квартирою, не сплачує за комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим право позивача як власника порушується.
16 червня 2020 року позивач у судове засідання не з`явилася, подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила задовольнити, не заперечувала проти постановлення заочного рішення у справі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Відзив на позов та заяви з процесуальних питань від відповідача до суду надходили.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Тимошенко І. А. та зареєстрованим за № 6-405 /а. с. 7/.
Відповідач, який є сином позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 серпня 1991 року, виданого Міським Плацом новонароджених, значиться зареєстрованим за вказаною адресою з 11 квітня 1995 року /а. с. 8, 18/.
Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (факт не проживання особи) від 10 травня 2017 року, складеного соціальним інспектором Управління праці та соціального захисту населення Печерського району Пасечник О., у присутності позивача та свідка ОСОБА_3 , котра проживає у квартирі № 27 у цьому ж будинку /а. с. 11/.
Також 09 вересня 2019 року мешканцями будинку, які проживають у квартирах №№ 22 ( ОСОБА_4 ), 27 ( ОСОБА_3 ), 32 ( ОСОБА_5 ), складено акт про те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2009 року /а. с. 12/.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.
Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спірної ситуації, що стосується власника та осіб, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України.
Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Також згідно з частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців.
Одночасно, стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України.
Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Разом з тим, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності з приписами частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача.
З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню.
У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-282, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя І. В. Литвинова