Справа № 572/1442/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ВЕДЯНІНОЇ Т.О.

при секретарі - ВОЗНЮК М.В.

за участю :

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сарни цивільну справу №572/1442/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття його з реєстрації та виселення із займаного приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , в зв`язку із припиненням формально існуючого правовідношення (шлюбу).

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що сторони по справі перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 7 листопада 1998 року по 28 березня 2019 року. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року. 19 вересня 2012 року позивач ОСОБА_6 на підставі договору дарування набула право власності на будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , право на яке нею було зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно у відповідності до закону. У вказаному будинковолодінні є зареєстрованим колишній чоловік позивача ОСОБА_6 . Позивач у позовній заяві просить врахувати, що сторони по справі з 2010 року не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, однією сім`єю не проживають. Оскільки відповідач не є власником вказаного вище житлового будинку, ні членом сім`ї позивача, крім цього, не несе жодних витрат по утриманню цього житла позивач просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : житловим будинком АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача заявлені ОСОБА_5 вимоги підтримав повністю, дав пояснення відповідно до змісту позовної заяви, додавши, що ОСОБА_6 фактично не користується житлом, належним довірительці, а лише навідується для спілкування із дітьми, під час чого і користується житлом.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлені ОСОБА_5 вимоги не визнав повністю, пояснив, що в даному випадку відсутні правові підстави для визнання довірителя таким, що втратив право користування житлом будинком АДРЕСА_1 , які передбачені ст.116 ЖК України або ст.405 ЦК України, а відтак, просить відмовити у задоволенні позову.

Під час судового провадження відповідачем заявлялось клопотання про прийняття до розгляду зустрічного позову, предметом якого є визнання договору дарування спірного житлового будинку удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. У задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено.

Крім цього, сторонами заявлялись клопотання про оголошення перерви та про ознайомлення із матеріалами справи, які судом були задоволені.

Інших клопотань не надходило.

Правовідносини між сторонами по справі виникли з приводу користування житлом.

Вказані правовідносини регулюються нормами ЖК України та ЦК України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного.

Із позовної заяви та пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_6 є зареєстрованим у будинку АДРЕСА_2 , оскільки перебував у шлюбі із позивачем ОСОБА_5 .

Факт реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою доводиться дослідженими судом копією паспорту громадянина України ОСОБА_6 та повідомленням, наданим суду органом реєстрації Сарненською міською радою за №02/16-887 від 10 червня 2019 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на ті обставини, що вона є власником спірного будинковолодіння, що доведено наданими нею копіями договору дарування від 19 вересня 2012 року та витягу про державну реєстрацію прав від 3 жовтня 2012 року, згідно із якими ОСОБА_5 дійсно є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (форма власності приватна, частка ціла), яке вона набула на підставі договору дарування реєстровий номер 933 від 19 вересня 2012 року.

Із змісту ч.1 ст.156 ЖК України вбачається, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивач посилається на ті обставини, що відповідач на даний час не відноситься до членів її сім`ї, через що втратив право користування житлом.

Дійсно, рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року, копія якого надана суду, шлюб, зареєстрований 7 листопада 1998 року Кам`яне-Случанською сільською радою Сарненського району Рівненської області, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано. Рішення, згідно із наявною на ньому відміткою, набрало законної сили.

Однак, частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, припинення між сторонами по справі сімейних відносин в даному випадку не може бути підставою для визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житлом.

Підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, визначені статтею 405 ЦК Вкраїни. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, для визнання особи втратившою право користування житлом, є необхідним існування таких обставин, як : відсутність особи за місцем реєстрації понад рік, а також така відсутність має бути виключно без поважних причин.

Вказані обставини має довести позивач, згідно із вимогами ст.81 ЦПК України, частиною 1 якої встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таких доказів позивачем суду надано не було.

Також, відповідно до позиції відповідача між сторонами існує спір стосовно належності будинковолодіння виключно позивачу.

Про наявність спору між сторонами по справі стосовно спільного майна свідчить, крім цього, наданий суду лист від 3 травня 2019 року, адресований ОСОБА_5 до Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області стосовно користування сторонами транспортним засобом автомобілем марки «VOLKSVAGEN TOUAREG» 2006 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , який, згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, належить позивачеві.

З огляду на наведене, враховуючи, що позов про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до вимог ЦПК України не є доведеним позивачем (доказів відсутності відповідача по місцю реєстрації понад рік без поважних причин суду не надано) підстав для його задоволення немає.

Крім цього, позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

ОСОБА_5 сплачено судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., що доводиться квитанцією №120 від 15 травня 2019 року, наявною в матеріалах справи.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат немає.

На підставі наведеного, ст.ст. 328, 395, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (жительки АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання ОСОБА_4 (жителя АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) такими, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , в зв`язку із припиненням формально існуючого правовідношення (шлюбу) відмовити повністю, за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення (з урахуванням вимог п.3 Прикінцевих положень ЦПК України, відповідно до якого - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину).

Суддя: