Єдиний унікальний номер 225/7200/19
Номер провадження 2/225/98/2020
09 червня 2020 року м.Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Нємиш Н.В.,
секретаря судового засідання Андрієвої Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк про позбавлення батьківських прав,-
Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини постійно проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сипа. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами у навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не падає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Так, створились умови, які шкодять інтересам дитини.
Вважає, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості.
Позивачка звернулась до органу опіки та піклування адміністрації Пролетарського району м.Донецьк, для вирішення питання та винесення відповідного рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім цього, вона звернулась до Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк. Листом від 27.09.2019 було повідомлено, що враховуючи те, що батьки дітей зареєстровані та фактично мешкають у м. Донецьк Донецької області (тимчасово окупована територія України та проведення АТО) надання висновку органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк про доцільність/недоцільиість позбавлення батьківських прав є неможливим.
На сьогоднішній день дитина мешкає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі наведеного, позивачка просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились. Представник позивача ОСОБА_4 надав клопотання, в якому підтримав позов, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином - шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Дзержинського міського суду Донецької області, в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзиву на позов не подав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, її представник в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його відсутності.
Відповідно до ст.280 ЦПК України справу розглянуто в заочному порядку на підставі наявних в ній доказів, про що судом винесено протокольну ухвалу.
Дослідивши письмові докази і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, суд вважає, що у позові необхідно відмовити з наступних підстав.
Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.
ОСОБА_1 є матір`ю, а ОСОБА_2 - батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.7).
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 14.12.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.8,9).

Згідно ч.ч.2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися по здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Як зазначено у ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктами 2, 4 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007р. № 3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п.16 зазначеної постанови під ухиленням батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57, 58).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази такої винної поведінки відповідача, яка б свідчила про те, що він не має до сина батьківських почуттів, не бажав та не бажає проявляти до нього батьківську турботу та любов, піклуватися про сина, його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати сина необхідним харчуванням, надавати матеріальну допомогу, створювати умови для отримання сином освіти.

При цьому суд виходить з вимог ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11. 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789- ХІІ, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками, крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Надані позичакою докази ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача ОСОБА_2. , а саме довідка про склад сім`ї, акт обстеження жилових умов, довідки з гуртків, які відвідує дитина, характеристика з місяця роботи позивачки, висновки орагу опіки та піклування Пролетарського району м.Донецька, видані на тимчасово окупованій території (м.Донецьк), тому є такими, що не створюють правових наслідків.

Відповідно до повідомлення від 27.09.2019 заступника голови комісії з питань захисту прав дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, враховуючи те, що батьки дитини зареєстровані та фактично мешкають у м. Донецьк Донецької області (тимчасово окупована територія України) надання висновку органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк про доцільність/недоцільиість позбавлення батьківських прав є неможливим.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її вихованням, підготовкою до самостійного життя, суду надано не було.

За таких обставин в позові необхідно відмовити повністю.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судовий збір необхідно покласти на позивача.

Відповідно до ст. ст.150, 164, 166 СК України, керуючись ст. ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте Дзержинським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача , яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354 (строк на апеляційне оскарження), 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення виготовлений 12.06.2020.

Суддя Н.В.Нємиш