КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 760/4080/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Усатовова І.А.

16 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «ВТ «Укргазбанк», в якому просить стягнути з останнього на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у сумі 1 039 872, 34 грн., а також судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у розмірі 1 039 872, 34 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9 605, 00 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а з вимогами стягнути середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 не звертався.

Наголошує, що суд вийшов за межі предмету спору, вирішив справу за вимогами, які не заявлялись позивачем і були змінені ним з порушенням процесуального права, чим порушено ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3685/2020
Пояснює, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 11.10.2016 по 27.11.2018 є безпідставним, наказ про звільнення позивача з 20.04.2015 був скасований апеляційним судом 10.10.2016. Отже, трудові відносини не вважаються припиненими ні з цієї дати, ні з 20.04.2015, оскільки особа не звільнена з 11.10.2016, то не може бути і затримки у проведенні розрахунку.

Крім того, ОСОБА_1 не працював 28.11.2018 і вимог про проведення розрахунку до банку не пред`являв, а тому така вимога вперше викладена ним у позовній заяві по цій справі.

У судовому засіданні представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мартинюк Є.В. підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не приймав до уваги позицію представника відповідача в частині того, що позивачу не підлягає до виплати середній заробіток саме за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, вочевидь, позивач з посиланням на ст. 236 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки. Суд вважав вимоги позивача обґрунтованими.

Як зазначено вище, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір та витрати, необхідні для надання правничої допомоги.

Витрати для надання правничої допомоги у сумі 21 303,94 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у Солом`янському районному суді м. Києва, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що у травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «АБ «Укргазбанк» та просив скасувати наказ №162-П від 20.04.2015 про звільнення позивача з роботи та поновити його на роботі на посаді заступника начальника юридичної служби ПАТ «АБ «Укргазбанк», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичної служби Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688 695,94 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.02.2017 задоволено заяву позивача про виправлення арифметичної помилки. Виправлено арифметичні помилки в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду, зазначивши вірно, що стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 721 862,60 грн.

Постановою Верховного Суду України від 06.11.2018 було відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року.

Вищевказаними рішеннями судів встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 1 950,98 грн.

Наказом Голови Правління Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - ОСОБА_2 №436-П від 28.11.2018, на підставі зазначеного вище рішення Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016, постанови Верховного Суду від 06.11.2018, було скасовано п. 8 Наказу №162-П, поновлено позивача на роботі з дати звільнення 20.05.2015, виплачено позивачу середній заробіток за період з 20.04.2015 до 10.10.2016 у розмірі 721 862 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

ОСОБА_1 зазначив, що затримка розрахунку по виплаті заробітної плати в період з 11.10.2016 по 27.11.2018 складає 533 робочі дні, та згідно проведеного ним розрахунку, середній заробіток за час затримки становить 1 039 872,34 грн.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України, які кореспондуються з положеннями статей 14, 367 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення рішення про поновлення на роботі) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 18 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичної служби Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688 695,94 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Наказом Голови Правління ПАТ АБ «Укргазбанк» - Шевченка К . Є . №436-П від 28.11.2018, на підставі зазначеного вище рішення Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016, постанови Верховного Суду від 06.11.2018, було скасовано п. 8 Наказу №162-П, поновлено позивача на роботі з дати звільнення 20.05.2015, виплачено позивачу середній заробіток за період з 20.04.2015 до 10.10.2016 у розмірі 721 862 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ним видано наказ про поновлення на роботі позивача на посаді з 11.10.2016 та фактично допущено до роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке відповідачем не виконано, в силу статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаними рішеннями судів рішення Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016, постанови Верховного Суду від 06.11.2018 встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 1 950,98 грн.

Затримка розрахунку по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 відбулась в період з 11.10.2016 по 27.11.2018 та складає 533 робочі дні.

Відповідно до розрахунку, який перевірений судом першої та апеляційної інстанцій, середній заробіток за час затримки становить 1 039 872,34 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а з вимогами стягнути середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 не звертався є необґрунтованими та спростовуються самим змістом позовної заяви.

Крім того, саме до прерогативи суду відноситься питання вирішення норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому посилання на те, що суд вийшов за межі позовних вимог не заслуговують на увагу та суперечать нормам процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично звільнений не був, оскільки наказ про це був скасований апеляційним судом 10.10.2016, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 11.10.2016 по 27.11.2018 є безпідставним не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на хибному розумінні норм права.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Постановою Верховного Суду України від 06.11.2018 було відмовлено у задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року.

Із відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 08.02.2019.

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із відповідним позовом не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що адвокат Крижановський І.В. здійснює представництво ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №15-А від 21.01.2019, ордеру серії КВ №368331.

Відповідно до Акту виконаних робіт № 1 від 28.01.2019 до Договору про надання правової допомоги №15-А від 21.01.2019 з переліком послуг, тривалості роботи та загальної вартості вартість, що надавалися адвокатом Крижановським І.В. ОСОБА_1 на підставі договору:

надання усної консультації - 1,5 годин на суму 2 367,10 грн., аналіз чинного законодавства та розробка правової позиції з метою захисту прав клієнта в судовому порядку - 3 години на суму 4 734,21 грн., роз`яснення правової позиції клієнту, узгодження строків, деталей справи та плану подальших дій - 1 година на суму 1 578,07 грн., проведення розрахунків суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, розрахунку судових витрат - 1 година на суму 1 578,07 грн., розробка проекту позовної заяви - 6 годин на суму 9 468,42 грн., формування пакету документів, необхідного для подання позовної заяви - 1 година на суму 1 578,07 грн.

На підтвердження оплати всіх вказаних послуг, позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордера №5908-1 від 28.01.2019, з якої вбачається оплата ОСОБА_1 послуг за договором на суму 21 303,94 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що витрати у сумі 21 303,94 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у Солом`янському районному суді м. Києва, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Отже, стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., колегія суддів вважає правильними.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18.06.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова