Справа № 500/2694/17
Провадження № 2/946/1141/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

за участю адвокатів Негара Ф.С., Міркун С.М., Кобак Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія"

про

відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач пояснив, що постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської оласті від 18 січня 2016 року підтверджена провина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді 19 листопада 2015 року, в результаті якої належний позивачеві транспортний засіб "Mercedes-Benz" зазнав механічних пошкоджень. Страхова компанія не сплатила відшкодування за відповідальність відповідача в розмірі 50000 грн., у зв?язку із чим просить вказану суму стягнути з відповідача. На підставі звіту №8/1 експертного товарознавчого дослідження автомобілю спричинена матеріальна шкода 142425,10 грн., на проведення дослідження виплачено 900 грн.

З урахуванням вказаного просить стягнути з відповідача 235298,05 грн., які складаються з наступного:

14332510 грн. - матеріальна шкода;

41497,40 грн. - інфляційне збільшення суми боргу;

15475,55 грн. - 3% річних від простроченої суми боргу;

5000 грн. - моральна шкода.

Окрім вказаного просить стягнути судові витрати 10083,25 грн., які складаються з наступного:

8600 грн. на правничу допомогу;

1483,25 грн. судового збору.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, оповіщена у встановленому порядку про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила, подала відзив на позовні вимоги. Представник відповідача визнав позовні вимоги доведеним частково та пояснив, що відсутні підставі для стягнення з відповідача суми, яка становить ліміт страхового відшкодування 50000 грн. Окрім того, висновками експерта за № 72/18 від 27 червня 2018 року визначено, що вартість матеріальної шкоди на час дослідження є рівною ринковій вартості 142425,10 грн., а ринкова вартість автомобіля після ДТП становить 78276,54 грн. Окрім вказаного після пошкодження автомобіль позивача знаходився ще у двох дорожньо-транспортних пригодах. Таким чином вважає доведеним стягнення з відповідача на користь позивача різниці між вказаними сумами, що становить 64148,56 грн. та несплаченими страховою компанією 50000 грн. і розміром франшизи 510 грн.

Представник третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" в судове засідання не з?явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та надав заперечення проти позовних вимог з посиланням на те, що позивач не звернувся до страхової компанії у строк, визначений п.37.1.4 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв?язку із чим йому не сплачено страхове відшкодування 49490,00 грн. Також вказав, що він погоджується з результатами звіту №8/1 від 18 лютого 2016 року, з урахуванням якої вартість відновлюваного ремонту склала 178001,08 грн. та перевищила ринкову вартість транспортного засобу 142425,10 грн., через що транспортний засіб вважається фізично знищеним, а відновлення транспортного засобу недоцільне. З урахуванням залишкової вартості транспортного засобу після ДТП, яка визначена розрахунком №2890 на підставі незалежного аукціону по системі торгів" від 07 липня 2017 року у розмірі 57900,00 грн. збиток позивачеві складає 84525,10 грн., а без врахування страхового відшкодування розмір відшкодування з відповідача складає 35035,10 грн.

Вислухавши пояснення сторін, суд вважає заявлені позовні вимоги обгрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України.

Долученою до матеріалів справи документацією доведено, що постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської оласті від 18 січня 2016 року підтверджена провина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді 19 листопада 2015 року, в результаті якої належний позивачеві транспортний засіб "Mercedes-Benz", номерний знак НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень.

У відповідності до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Листом за № 35 від 17 лютого 2017 року приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" визначено, що відповідач ОСОБА_3 керувала забезпеченим транспортним засобом "Opel-Combo", реєстраційний номер НОМЕР_2 , а страхове забезпечення здійснювалось на підставі договору (полісу) обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АI/5026441 від 20 лютого 2015 року.

Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.ст. 1-2, 11-13 ЦПК України сторона, звертаючись до суду з відповідними вимогами, повинна чітко дотримуватися основних засад судочинства, враховуючи специфіку відповідного процесу, виконувати свої обов`язки та користуватися наданими їй процесуальними правами, не допускаючи при цьому зловживання ними. Окрім вказаного суд зауважує, що цивільний процес має змагальний характер, а тому на сторону покладається відповідний набір процесуальних обов`язків, в тому числі щодо надання необхідних доказів стосовно спірного питання, включно з власного ініціативою в процесі збирання цих доказів.

Відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним законом у застосуванні вказаних правовідносин.

Відповідно до вимог ст.2 вказаного Закону України ввідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України ( 254к/96-ВР ), Цивільним кодексом України ( 435-15 ), Законом України "Про страхування" (85/96-ВР ), цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

У відповідності до вимог ст. 6 вказаного Закону України страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

З урахуванням наведених обставин датою страхового випадку є 19 листопада 2015 року.

Відповідно до вимог ст. 37.1.4 вказаного Закону України передбачено відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров?ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Заява позивачем до страхової компаній з урахуванням настання страхового випадку 19 листопада 2015 року подана лише 07 грудня 2016 року, що у свою чергу стало підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, після виконання особою, яка не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, заподіяної іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Спеціальний Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Отже, правові наслідки виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності різняться.

Вимогою ст. 9.1 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі ліміти.

Долученим до матеріалів справи полісом №АI/5026441 обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АI/5026441 від 20 лютого 2015 року, визначено, що вказаним договором у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" був забезпечений транспортний засіб "Opel-Combo", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час керування яким 19 листопада 2015 року відповідач здійснила зіткнення з автомобілем позивача "Mercedes-Benz", номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок яких він зазнав механічних пошкоджень. Вказаним полісом ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначено 50000 грн. та розмір франшизи визначено 510 грн. Позивач надав 19 листопада 2015 року заяву про страхове відшкодування до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія".

Таким чином страховий випадок повинен бути забезпечений ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" в розмірі ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50000 грн. та розмірі франшизи 510 грн.

Розрахунком №2890, який укладено ТОВ "Професійна експертна компанія" на підставі договору з Прат "УПСК", на 13 липня 2017 року ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу "Mercedes-Benz Vito", номерний знак НОМЕР_1 визначена у розмірі 57900 грн.

Відповідно до вимог ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом №1961-IV, який регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі №1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону №1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Аналіз наведених норм спеціального Закону №1961-IV надає висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону №1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Суд вважає доведеною обставину провини відповідача та обов?язок страхової компанії сплатити відшкодування за наявним страховим випадком. Між тим порушення позивача вимог чиннного законодавства в частині звернення до страхової компанії у встановлений строк, що у свою чергу стало відмовою у виплаті ліміту, не може покладати на відповідача, який належним чином застрахував свою відповідальність, вимоги щодо витрат вказаного страхового ліміту в розмірі 50000 грн.

Вказані обставини звільняють відповідача від сплати вказаного відшкодування на користь позивача.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_4 пояснив, що висновком від 18 лютого 2016 року визначено вартість матеріальної шкоди транспортному засобу 142425,10 грн. Між тим висновком №72/18 від 27 червня 2018 року вартість матеріальної шкоди на час дослідження є рівною ринковій вартості 142425,10 грн., а ринкова вартість автомобіля після ДТП становить 78276,54 грн. Вказані обставини визначені з урахуванням того, що позивач відремонтував автомобіль та використовував його в якості транспортного засобу, між тим не надав інформацію про електрообладнання та електроніку, які він замінив.

Суд вважає доведеною обставину провини відповідача та обов?язок страхової компанії сплатити відшкодування за наявним страховим випадком. Вказані обставини звільняють відповідача від сплати вказаного відшкодування на користь позивача. Окрім вказаного після пошкодження автомобіль позивача знаходився ще у двох дорожньо-транспортних пригодах, що визнав доведеним позивач в судовому засіданні. Постановою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі за № 500/245/18 від 29 січня 2018 року позивача притягнено до відповідальності за ст. 124 КУпАП за епізодом зіткнення 27 грудня 2017 року того ж самого автомобіля "Mercedes-Benz Vito", номерний знак НОМЕР_1 на автошляху Одеса-Рені М-15 141 км.+860 метрів.

Таким чином суд вважає доведеним стягнення з відповідача на користь позивача різниці між 64148,56 грн. та несплаченими страховою компанією 50000 грн. і розміром франшизи 510 грн., що складає 13 638,56 грн.

Разом із тим, у відповідності до роз`яснень п.3,5,9 постанови №4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року за наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

З урахуванням вказаного суд вважає за обставинами справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначити моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Відповідно до вимог ст. 141-142 ЦПК України розподіляються судові витрати, до яких входить сума 900 грн. за проведення експертного дослідження за квитанцією №8 від 18 лютого 2016 року, судовий збір 483,25 грн за квитанцією №251 від 12 травня 2017 року.

Разом із тим правнича допомога за квитанцією від 03 квітня 2017 року в розмірі 3000 грн. та за квитанціями №41 від 14 червня 2019 року в розмірі 5000 грн. та №47 від 04 липня 2019 року та в розмірі 600 грн. підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 3000 грн.

З урахуванням вказаного загальна сума, що підлягає стягненню, складає 21021,81 грн.

Керуючись ст. 263-267 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 21021,81 грн. (двадцять одна тисяча двадцять одна грн. 81 коп.).

Скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку у порядку, передбаченому ст.354 ч.2 ЦПК України.

Суддя: С.М.Жигулін