Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 629/4053/15-ц

провадження № 61-37851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «СІРІУС-А»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2018 року у складі судді Смірнової Н. А., постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» (далі - КС «Лозівський взаємний кредит»), треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «СІРІУС-А» (далі - ТОВ ВКФ «СІРІУС-А»), про визнання припиненим договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого йому було надано кредит у розмірі 72 000 грн зі сплатою 45 % річних за користування кредитним коштами, строком до 03 вересня 2010 року.

03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 89/03-1, згідно з умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність з боржником за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

У серпні 2015 року відповідач направив на її адресу довідку, з якої їй стало відомо, що ОСОБА_3 кредитні зобов`язання не виконував належним чином з 15 грудня 2008 року, а, починаючи з лютого 2009 року, зовсім припинив виплати за кредитним договором. Зазначає, що КС «Лозівський взаємний кредит» не зверталася до неї з вимогою про сплату заборгованості.

01 жовтня 2009 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_1 як поручителя. Згоди на укладання додаткового договору вона не надавала.

Також вказує, що 15 грудня 2014 року боржник за кредитним договором помер.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просила припинити договір поруки від 03 вересня 2008 року № 89/03-1, укладений КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року, вже встановлено факт відсутності передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України підстав припинення поруки за договором поруки від 03 вересня 2008 року № 89/03-1. Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України вказане рішення у цій частині має преюдиційне значення.

При цьому зазначив, що позивач не спростувала обставини, встановлені рішеннями судів про стягнення в солідарному порядку, зокрема і з ОСОБА_1 на користь КС «Лозівський взаємний кредит» суми заборгованості за кредитним договором та не надала суду доказів, що вона не отримувала письмову вимогу КС «Лозівський взаємний кредит» щодо сплати заборгованості за кредитним договором, згідно з договором поруки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого і апеляційного судів та постановити нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при розгляді цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій неповно досліджені всі обставини справи, не надано оцінку доказам, поданими позивачкою.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу КС «Лозівський взаємний кредит» просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

13 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 72 000 грн зі сплатою 45 % річних за користування кредитним коштами, строком до 03 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 прийнятих за кредитним договорами зобов`язань щодо своєчасного погашення заборгованості 03 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ ВКФ «СІРІУС-А», з кожним окремо було укладено договори поруки.

Згідно з мировою угодою, укладеною між КС «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_3 01 жовтня 2009 року, укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого змінено строк повернення кредиту до 03 липня 2011 року.

У зв`язку із недотриманням ОСОБА_3 прийнятих зобов`язань КС «Лозівський взаємний кредит» на його адресу 17 травня 2010 року направлена письмова вимога про виконання зобов`язання за кредитом та відсотків на загальну суму 118 262,57 грн.

ОСОБА_3 станом на 04 вересня 2010 року сплачено проценти за користування кредитними коштами у розмірі 30 944,47 грн.

Установлено, що 18 травня 2010 року рекомендованим листом на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про виконання зобов`язання за договором поруки, який згідно зі зворотним відправленням було отримано 05 червня 2010 року.

У вересні 2010 року КС «Лозівський взаємний кредит» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2008 року.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2025/2-76/11 за позовом КС «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» на користь КС «Лозівський взаємний кредит» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 61 200 грн, суму нарахованих, але не виплачених відсотків в розмірі 29 235,77 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Лозівськорго міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року в частині позовних вимог КС «Лозівський взаємний кредит» до ТОВ ВКФ ««СІРІУС-А» про стягнення заборгованості скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року залишено без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з частинами четвертою-п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У вересні 2010 року КС «Лозівський взаємний кредит» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2008 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій, а також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні цієї справи дійшли висновку про те, що порука ОСОБА_1 не припинилася.

Також судами встановлено, що 18 травня 2010 року рекомендованим листом на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про виконання зобов`язання за договором поруки, яка згідно зі зворотним відправленням була отримана 05 червня 2010 року.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2025/2-76/11

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року (який розгляднув заяву відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено, відповідно до статті 360-5 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), оскільки судові рішенні, які заявник просила переглянути, є обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

З урахуванням наведеного, посилання судів попередніх інстанцій на наявність рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2025/2-76/11 та його преюдиційне значення є правомірним. При цьому необхідно приймати до уваги, що на правовідносини, які виникли після ухвалення вказаного рішення про стягнення заборгованості, порука ОСОБА_1 не поширюється.

При таких обставинах, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо припинення основного зобов`язання внаслідок смерті боржника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовано відхилено апеляційним судом, оскільки припинення основного зобов`язання внаслідок смерті фізичної особи - боржника або ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до смерті фізичної особи - боржника або припинення юридичної особи - боржника.

При таких обставинах положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не можуть застосовуватись до правовідносин, в яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Таким чином, враховуючи, що КС «Лозівський взаємний кредит» звернулася у вересні 2010 року до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості за кредитним договором і рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року, тобто до смерті ОСОБА_3 , вказані позовні вимоги було задоволено, то смерть боржника у ІНФОРМАЦІЯ_2 не свідчить про припинення зобов`язання поручителя. Крім того, як зазначено вище, на правовідносини, які виникли після ухвалення рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2025/2-76/11 про стягнення заборгованості, порука не поширюється.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів місцевого та апеляційного судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун