Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/15019/13-ц

провадження № 61-47406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого придбали майно, яке позивач вважає спільним майном подружжя. Усе майно подружжя знаходиться у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та позивач не має змоги ним вільно користуватися.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 (згідно з уточненою позовною заявою від 24 травня 2017 року) просив визнати спільним майном подружжя меблі та побутову техніку: маршові сходи, двері, мийку «Campus», кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою, кондиціонер «York» Man-Mon 45, спальний гарнітур «Alfona group Florida», меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria», стіл «Mesa de», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217; поділити спільне з відповідачем рухоме майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на кондиціонер «York» Man-Mon 45, спальний гарнітур «Alfona group Florida», меблевий гарнітур « Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria», стіл «Mesa de»; визнати за ОСОБА_2 право власності на маршові сходи, двері, мийку «Campus», кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою, спальний гарнітур «Alfona group Florida», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217 ; зобов`язати ОСОБА_2 передати йому кондиціонер «York» Man-Mon 45, спальний гарнітур «Alfona group Florida», меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria», стіл «Mesa de».

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій після уточнення просила стягнути на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль ВMW Х5, державний номерний знак НОМЕР_3 , що дорівнює 74 800,00 грн; грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на торгівельний павільйон, розташований по АДРЕСА_2 , що дорівнює 39 293,00 грн; грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на внесок до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотюнінг», що дорівнює 7 500,00 грн. На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилалася на те, що зазначене в зустрічній позовній заяві майно є сумісною власністю подружжя та повинно бути поділено між сторонами шляхом залишення у власності ОСОБА_1 та стягнення з нього на її користь 1/2 частину вартості цього майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог щодо поділу рухомого майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: маршові сходи, двері, мийку «Campus»; кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою; Кондиціонер «York» Man-Mon 45; меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria», стіл «Mesa de»; спальний гарнітур «Alfona group Florida»; два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217. Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на: кондиціонер «York» Man-Mon 45; меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46». Визнано за ОСОБА_2 право власності на: маршові сходи, двері, мийку «Campus»; кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою; спальний гарнітур «Аlfona group Florida»; два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2017 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя частково, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рухоме майно придбано сторонами у справі під час перебування у шлюбі і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при поділі цього майна кожної стороні належить право на його 1/2 частину. Суд першої інстанції вважав можливим визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на: кондиціонер «York» Man-Mon 45; меблевий гарнітур « Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», а за відповідачем ОСОБА_2 - на маршові сходи, двері, мийку «Campus»; кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхню «Bosch 0142» з духовкою, спальний гарнітур «Alfona group Florida», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя, відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є сумісною власністю подружжя, апеляційний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про поділ майна подружжя через більш чим шість років після розірвання шлюбу, тобто з пропуском встановленої законом позовної давності. Колегія суддів апеляційного суду вважала, що право на позов про поділ майна подружжя об`єктивно виникло у позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу - у травні 2007 року, а звернувся він з позовом до суду поза межами встановленої законом позовної давності й поважність причин її пропуску позивачем належним чином не доведено.

Додатковою постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 5 544,44 грн (за реквізитами Апеляційного суду Одеської області).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заявник у касаційній скарзі наполягає, що позовна давність за його позовними вимогами не спливла, посилаючись на положення статті 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), враховуючи те, що:

? він продовжував спільно проживати із ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено у судовому рішенні від 10 лютого 2014 року у справі № 520/16239/13-ц, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 про виселення його із цієї квартири;

? рішенням від 17 жовтня 2016 року у справі № 520/9403/16-ц, що набрало законної сили та не оскаржувалось сторонами, встановлено, що під час шлюбу позивачем придбано кондиціонер «YORK» MAH-MOH 45, спальний гарнітур «ALFONA GROUP FLORIDA», меблевий гарнітур « ZARAGOSA MOSCU CHAPA DE OLIVA», який складається з меблевої стінки «LIBERIA L330XH226XP46», шість стільців «SILLA TRIANA CON MARGUE-TERRIA» з столом «MESA DE» та кухню з фасадами з вільхи та африканського профілю, які встановлені за угодою подружжя в квартирі, у якій на той час мешкало подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , та вказані предмети є об`єктами спільної сумісної власності сторін.

Проживаючи у вказаній квартирі, заявник безперешкодно користувався спірним майном до вересня 2012 року, до цього часу його право на це майно не порушувалось, оскільки перебувало у повному його володінні, користуванні та розпорядженні. З вересня 2012 року у зв`язку з припиненням проживання за зазначеною адресою він був позбавлений прав володіння, користування та розпорядження спірним майном. Вже у листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Київського районного суду м. Одеси щодо розподілу спільно набутого майна подружжя.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про зупинення дії постанови Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У січні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на її необґрунтованість, просила її відхилити, а законну та обґрунтовану постанову апеляційного суду - залишити без змін. Станом на дату розгляду справи інших відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 листопада 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Коротуну В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року; витребувано матеріали справи № 520/15019/13-ц із Київського районного суду м. Одеси та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та зупинено дію постанови Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У лютому 2019 року матеріали справи № 520/15019/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1072/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу та матеріали справи № 520/15019/13-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу № 520/15019/13-ц призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1983 року по 13 червня 2007 року та мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між сторонами у справі розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2007 року у справі № 2-3355/2007р., яке набрало законної сили 28 травня 2007 року.

13 червня 2007 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис про розірвання шлюбу від 13 червня 2007 року № 425.

Під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 придбали наступне рухоме майно, яке знаходилось у квартирі АДРЕСА_1 : маршові сходи, двері, мийку «Campus», кухню з фасадами з ольхи та африканського профілю, кухонну поверхну «Bosch 0142» з духовкою, кондиціонер «York» Man-Mon 45, меблевий гарнітур «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», спальний гарнітур «Alfona group Florida», два телевізори «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217.

На підтвердження пояснень позивача про придбання сторонами у період шлюбу рухомого майна, яке позивач просить визнати об`єктами спільної сумісної власності, судом першої інстанції досліджено: фотокартки меблів; договір від 19 жовтня 2004 року, предметом якого є постачання та монтаж канального кондиціонера «York» Man-Mon 45; вартість 4 545,00 у.о.; договір підряду на виготовлення столярних виробів від 30 січня 2005 року № 7/05, предметом якого є виготовлення та встановлення сходів (дуб) та дверей 5 шт. (сосна); специфікація до договору № 203, згідно з якою придбано «Zaragosa Moscu Chapa de Oliva», «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria», «Mesa de», вартістю 6 750,00 євро; квитанції до прибуткового касового ордеру за грудень 2004 року по січень 2005 року; договір від 24 листопада 2004 року № 29, предметом якого є кухня з фасадами з ольхи та африканського профілю та квитанції до прибуткового касового ордеру за кухню; телевізор «Sony» модель 21м91, серійні номери 1002117 від 10 липня 2005 року; фототаблиці; калькуляцію на проведення робіт по монтажу системи кондиціонування та вентиляції квартири.

Згідно з постановою Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20 жовтня 2017 року про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем здійснено опис та арешт майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: кондиціонер «York» Man-Mon 45; кухня з фасадами з ольхи та африканського профілю; спальний гарнітур, виробника встановити не вдалося; меблева стінка; шість стільців «Silla Triana con Margue-Terria» та стіл «Mesa de» у квартирі не виявлено; у кухню вмонтована мийка, марку (виробника) якої встановити не виявилося можливим.

У провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа № 520/9403/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , а також встановлено, що під час шлюбу позивачем придбано кондиціонер «York» Man-Mon 45, спальний гарнітур «Alfona Group Florida», меблевий гарнітур « Zaragosa Moscu Chapa De Oliva», який складається з меблевої стінки «Liberia L330XH226XP46», шість стільців «Silla Triana Con Margue-Terria» з столом «Mesa De» та кухню з фасадами з вільхи та африканського профілю, які встановлені за угодою подружжя в квартирі, у якій на той час мешкало подружжя.

Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що дочці сторін у справі ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору від 09 грудня 2003 року № П5С-364 про пайову участь у будівництві, додаткової угоди від 08 червня 2004 року, акту прийму-передачі квартири від 08 червня 2004 року, свідоцтва про право власності на квартиру від 18 серпня 2004 року № 352, виданого виконкомом Одеської міської ради, та було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 серпня 2004 року, реєстраційний номер: 7115113, номер запису: 3371, в книзі: 541пр-6, а в подальшому на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2008 року у справі № 2-5857/2008р. - реєстраційний номер: 7115113 від 30 грудня 2008 року, номер запису: 3371, в книзі: 708пр-160.

23 липня 2013 року ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1 матері, відповідачу ОСОБА_2 , договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А. В., зареєстрований в реєстрі за № 1012, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 липня 2013 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4249263.

07 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, у тому числі зазначеного вище спірного рухомого майна, придбаного у 2004-2005 роках, яке знаходилось у квартирі АДРЕСА_1 , що до 23 липня 2013 року належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .

У своєї первісній позовній заяві від 07 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 обґрунтував причину пропуску позовної давності після розірвання шлюбу тим, що відповідач ОСОБА_2 , прийнявши в дар спірну квартиру, порушила домовленість подружжя про залишення спільного майна дочці.

20 квітня 2016 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Щодо спільної сумісної власності подружжя та поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись презумпцією спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя підлягають частковому задоволенню, оскільки є обґрунтованими та доведеними. Суд першої інстанції не тільки дослідив первісні документи, на підставі яких у подружжя ОСОБА_1 виникло право власності на спірне майно, а і врахував обставини, встановлені в судовому рішенні у справі № 520/9403/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна, що згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для справи, яка розглядається, встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясував джерело і час його придбання, дослідив наявність спірного майна у відповідача в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання ухвали суду першої інстанції про забезпечення доказів, правильно застосував до спірних правовідносин статтю 60 СК України, керуючись тим, що подружжям ОСОБА_1 за період шлюбу було придбано відповідне спірне майнота вони не домовилися про порядок його поділу.

Натомість апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що право на позов про поділ майна подружжя об`єктивно виникло у позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу - у травні 2007 року, і він пропустив позовну давність для звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя без поважних причин, тому правові підстави для поновлення цього строку відсутні, що є підставою для відмови йому у позові, отже його порушене право не підлягає захисту судом.

Трирічна позовна давність у спірних правовідносинах рахується не з часу розірвання шлюбу, а саме від дня, коли особа довідалась про порушення свого права. Враховуючи те, що подружжя ОСОБА_1 продовжувало проживати після розірвання шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 , де знаходилось спірне майно, і яка до 23 липня 2013 року належала на праві приватної власності їх спільній дочці, позивач звернувся із позовом до суду в листопаді 2013 року, ним не було пропущено позовну давність для звернення із позовом до суду про поділ спільного майна подружжя.

Натомість апеляційний суд, скасовуючи правильне та законне рішення суду першої інстанції, безпідставно керувався тим, що в цьому випадку строк треба відраховувати із дати розірвання шлюбу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального права, зокрема статті 60 СК України, статей 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності, а суд першої інстанції, вирішуючи спір, з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у свою чергу суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду, яке відповідає закону, на чому наполягав у своїй касаційній скарзі заявник та знайшло своє підтвердження.

Відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 січня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко