Дата документу 16.06.2020 Справа № 320/5814/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/5814/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/1270/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Добробут», третя особа: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про визнання права власності на квартиру та виділ в натурі,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Громадської організації «Добробут» про визнання права власності на квартиру та виділ в натурі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 10.04.2003 року № 85/1 зареєстровано ГО «Добробут» та видано свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян від 10.04.2003 року за № 4.

Рішенням Мелітопольської міської ради від 15.04.2003 року № 21 передано дев`ятиповерхову будівлю гуртожитку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 у колективну власність ГО «Добробут».

19.06.2003 року передано ГО «Добробут» у колективну власність гуртожиток АДРЕСА_1 .

26.07.2003 року виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради ГО «Добробут» видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

02.06.2004 року на підставі договору найму (оренди) їй було передано у платне користування житлові кімнати № 403, 404 та нежитлові приміщення (частка коридору, блока, санвузол, сушарки) для проведення реконструкції.

На підставі дозволу на реконструкцію ГО «Добробут» отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції гуртожитку за № 65 від 29.06.2004 року та, на підставі укладених з підрядчиками договорів, розпочала здійснювати виконання робіт з реконструкції будівлі гуртожитку, у тому числі і приміщення під окрему квартиру АДРЕСА_2 .

25.05.2004 року між нею та ГО «Добробут» був укладений договір за № 36 на реконструкцію і утримання квартир, а 17.01.2005 року додаткова угода за №23, якою внесені додаткові пункти до Договору.

Всі зобов`язання за Договором та Додатковою угодою вона виконала. За рахунок її грошових коштів, внесених в реконструкцію будівлі гуртожитку, були виконані будівельні роботи з реконструкції будівлі, в результаті чого були перебудовані та переплановані кімнати під № 403, 404 та нежитлові приміщення в окремо ізольовану квартиру під АДРЕСА_2 . Після проведення реконструкції, згідно затвердженого проекту, актів закріплення квартир та повної сплати членських внесків за дольовою участю, її частка становила 49,5/4487 будівлі.

На підставі рішення загальних зборів ГО «Добробут» від 07.03.2019 року за № 42, їй надано згоду на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,5 кв. м., доля якої становить 49,5/4487.

Вважала, що оскільки договір на реконструкцію і утримання квартири від 25.05.2004 року за № 36 не визнаний судом недійсним, з урахуванням вимог ст. 204 ЦК України, він є правомірним, за своїм характером та змістом правового регулювання вказаний договір відноситься до договорів про спільну діяльність, укладений з метою забезпечення реалізації членами громадської організації своїх конституційних прав на житло, в зв`язку з чим, відповідно до вимог ст. ст. 509, 629 ЦК України підлягає обов`язковому виконанню сторонами.

На підставі зазначеного просила виділити їй в натурі та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,5 кв.м.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 вересня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість висновку суду щодо виникнення нового об`єкту нерухомого майна після реконструкції, помилковість висновку суду про те, що квартира є об`єктом містобудування, та те, що власником будівлі є лише відповідач, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті реконструкції будівлі гуртожитку під окрему квартиру виник новоутворений об`єкт нерухомого майна квартира. Об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Оскільки відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації, до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Таким чином, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про виділ майна, з посиланням на ст. 364 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що вказана правова норма закріплює право співвласника майна на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, власником будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не є власником будівлі гуртожитку, спірного майна - новоствореної в результаті реконструкції квартири, тому пред`явлення позовної вимоги про виділ майна в натурі, з застосуванням ст. 364 ЦК України, є передчасним.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 10.04.2003 року № 85/1 зареєстровано ГО «Добробут» та видано свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян від 10.04.2003 року за № 4.

Рішенням Мелітопольської міської ради від 15.04.2003 року № 21 передано дев`ятиповерхову будівлю гуртожитку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , у колективну власність ГО «Добробут».

19.06.2003 року Управління комунальної власності Мелітопольської міської ради передало ГО «Добробут» у колективну власність гуртожиток АДРЕСА_1

25.05.2004 року між ОСОБА_1 (Співвласник) та ГО «Добробут» (Товариство) укладений договір за № 36 на реконструкцію і утримання квартир, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання з дольової участі в переобладнанні квартири, а ГО «Добробут» прийняла зобов`язання з організації роботи по переобладнанню квартири, які виділена співвласнику відповідно до проекту. Згідно з умовами договору співвласник вносить кошти на переобладнання квартири в строки, вказані підрядником, розмір, яких визначається, виходячи з фактичних витрат організації на переобладнання кожному конкретному підряднику (а.с.9).

02.06.2004 року між ГО «Добробут» та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) приміщення в будівлі гуртожитку, відповідно до якого ГО «Добробут» передало ОСОБА_1 у користування приміщення, яке складається з житлових кімнат АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та нежитлових приміщень: частка коридору блока, сушарки, санвузолу, для проведення реконструкції в окрему квартиру (а.с.11).

Згідно з актом приймання-передачі від 02.06.2004 року ОСОБА_1 прийняла від ГО «Добробут» приміщення на четвертому поверсі в гуртожитку для проведення реконструкції згідно проекту під окрему двокімнатну квартиру за АДРЕСА_2 , що складається з житлових кімнат АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та нежитлових приміщень: частка коридору блока, туалету та сушарки (а.с.13).

Додатковою угодою №23 від 17.01.2005 року, укладеною між ОСОБА_1 та ГО «Добробут», внесені додаткові пункти до договору від 25.05.2004 року, зокрема договір доповнено п. 4.1.4, відповідно до якого ГО «Добробут» зобов`язана виділити співвласнику у власність його долю нерухомого майна в натурі (згідно технічного паспорту на перебудовану квартиру), при наявності підтверджуючих документів проведеної реконструкції, технічного паспорту та повної сплати членських внесків згідно дольової участі в проведенні реконструкції та утримання організації, пунктом 4.2.10, відповідно до якого співвласник зобов`язаний укласти строковий договір найму квартири до виконання п.4.1.4 доповнення до договору, а також п. 4.4.5, відповідно до якого, співвласник має право вимагати від організації не чинити перешкоди у виділенні йому у власність його долі нерухомого майна в натурі при виконання усіх умов договору про реконструкцію та утримання квартири (договору про спільну діяльність) та додаткових умов (а.с.10).

Згідно з актом приймання-передачі квартири АДРЕСА_3 від 20.01.2005 року ГО «Добробут» передала, а ОСОБА_1 прийняла у користування на шостому поверсі двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 після проведеної реконструкції. Загальна площа квартири складає 49,5 кв.м. та відповідає технічному паспорту на квартиру від 15.01.2005 року (а.с.25).

Відповідно до договору про передання прав на реконструйований (збудований) об`єкт рухомого майна від 05.07.2006 року ГО «Добробут» передала ОСОБА_1 всі майнові права та права замовника на окремо ізольовану квартиру АДРЕСА_3 , утвореної в результаті проведення реконструкції будівлі гуртожитку в житловий будинок за рахунок коштів (членських внесків) ОСОБА_1 на фінансування робіт з реконструкції, з метою подальшого прийняття в експлуатацію новоутвореної квартири та реєстрації права власності на цей об`єкт за ОСОБА_1 (а.с.24).

11.02.2019 року зареєстровано право власності за ГО «Добробут» на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.33).

На підставі рішення загальних зборів ГО «Добробут» від 07.03.2019 року за № 42 ОСОБА_1 надано згоду на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,5 кв. м., доля якої становить 49,5/4487 (а.с.34).

За приписами ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

За приписами статті 328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону (ч. 3 ст. 331 ЦПК України).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Крім того, ч.2 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. №406, із змінами внесеними Постановою КМ №236 від 20.03.2019 року до таких будівельних робіт відносяться, в тому числі: роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування; щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками; реконструкція, капітальний ремонт, технічне переоснащення внутрішніх систем.

Відповідно до ст. 100 ЖК України виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Відповідно до вимог ст. 152 ЖК України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлового господарства від 17.05.2005 року №76, перепланування - це перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Переобладнання - це улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2012 року № 7/17-12928 «Щодо віднесення окремих об`єктів соціальної сфери до об`єктів реконструкції та капітального ремонту», за визначенням, наведеним у державних будівельних нормах ДБН А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об`єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо).

Таким чином, перепланування, переобладнання та реконструкція є окремими поняттями та мають суттєві відмінності.

Згідно зі звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта на можливість безпечної експлуатації та реконструкції від 23.03.2015 року об`єктом обстеження була реконструкція гуртожитку під багатоквартирний житловий будинок (а.с.66).

З матеріалів справи також вбачається, що була проведена саме реконструкція приміщення, яке складалось з житлових кімнат АДРЕСА_4 , АДРЕСА_6 та нежитлових приміщень: частки коридору блока, душової в окрему квартиру, яка складається з двох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, туалету, прихожої (коридору).

З огляду на викладене, роботи, які були проведені в гуртожитку призвели до зміни зовнішніх характеристик об`єкта, його геометричних розмірів та функціонального призначення, що свідчить про проведення реконструкції об`єкта, а не його переобладнання чи перепланування.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року №406 із змінами, внесеними Постановою КМ №236 від 20.03.2019 року, на яку скаржник посилається як на підставу для задоволення її позову, не може бути застосована на спірних правовідносин, оскільки, до робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, відносять роботи лише з реконструкції внутрішніх систем, тобто: опалення, вентиляції, водопостачання та водовідведення, а не реконструкції жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них.

За умовами договору про передання прав на реконструйований (збудований) об`єкт рухомого майна від 05.07.2006 року вбачається, що після реконструкції будівлі гуртожитку під окрему квартиру виник новоутворений об`єкт нерухомого майна квартира, яка в подальшому повинна бути здана в експлуатацію та проведена її державна реєстрація (п. п.1.6, 1.7, 1.9-1.12 вказаного договору).

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що створений в результаті реконструкції будівлі гуртожитку новостворений об`єкт нерухомого майна квартира підлягає прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461, а порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. №1127 (далі - Порядок).

Відповідно до п.41 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

В матеріалах справи відсутні відомості щодо державної реєстрації спірного майна, тобто окремої квартири, органом, що здійснює державну реєстрацію.

Визнання права власності в судовому порядку залишається винятковим способом захисту і суд не може заміняти органи, які здійснюють державну реєстрацію.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки ОСОБА_1 не є власником спірного майна (окремої квартири), її права відповідачем не оспорюються, а визнаються, між сторонами відсутній спір, а тому відсутні підстави для захисту права власності в судовому порядку.

Посилання скаржника на ст. ст. 204, 328 ЦК України, як на підставу для виникнення у неї права власності на квартиру АДРЕСА_3 , є помилковим, оскільки предметом договору на реконструкцію та утримання квартири АДРЕСА_1 від 25.05.2004 року є порядок проведення реконструкції та утримання спірного майна, а не перехід права власності на спірне майно від однієї особи до іншої.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо виділення майна в натурі, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання права власності на це майно, яка задоволенню не підлягає.

Доводи ОСОБА_1 про самовільну зміну судом першої інстанції предмету спору не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 18 червня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова