Провадження №22-ц/812/805/20
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , її представника адвоката Тищенко В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-3-877/07 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Батченка Олега В`ячеславовича у приміщенні цього суду 15 лютого 2007 року, за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинні будівлі,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинні будівлі.

Позов мотивований тим, що позивач самовільно зніс будинок літ. «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зі згоди сусідів за цією ж адресою він самовільно збудував будинок, а саме: житловий будинок літ. «Ж» 10,64х3,73, загальна площа 75,6 кв.м, житлова 47 кв.м; сіни літ. «Ж» 2,50х3,73, загальна площа 5,7 кв.м; підвал літ. «Жпд» 7,40х3,60, загальна площа 19,3 кв.м. ЗАО «Миколаївський діпроград» у своєму висновку підтвердив, що конструкції житлового будинку знаходяться у задовільному стані та забезпечують безпеку експлуатації житлового будинку.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на вищевказане самочинно збудоване майно.

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, посилаючись на обставини, вказані в позовної заяві.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, надіслав суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутністю його представника.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2007 року з урахуванням ухвали того ж суду від 26 серпня 2008 року про виправлення описки позов задоволений.

Постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна: житловий будинок літ. «Ж», 10,64х9,75, загальна площа 75,6 кв.м, житлова площа 47,0 кв.м, замість самовільно знесеного житлового будинку літ. «А», сіни літ. «ж» 2,50х3,73, загальна площа 5,7 кв.м, підвал літ. «Жпд» (9,62x3,60), загальна площа 19,3 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок про самовільне будівництво позивачем об`єктів нерухомого майна своєю працею та за свої кошти, на придбані ним матеріали.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Четвертої Миколаївської нотаріальної контори Дехтяр Л.Ф. 20 березня 1998 року, реєстровий номер 1-369, позивач у даній справі був власником житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 ). З 31 жовтня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому за спільні кошти та спільною працею подружжя ними був знесений житловий будинок літ. А по вказаній адресі та збудований житловий будинок літ. Ж з надвірними спорудами. Тобто, самочинне будівництво, право власності на яке рішенням суду першої інстанції визнано за позивачем, є спільним майном подружжя. Однак суд у мотивувальній частині рішення безпідставно, без встановлення обставин справи дійшов висновку, що спірне нерухоме майно самовільно збудовано позивачем на земельній ділянці своєю працею й за свої особисті кошти без відповідного дозволу й належно затвердженого проекту. Таким чином суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Так, у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 521/8342/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки, за твердженням позивача, ця квартира була придбана за його особисті кошти після продажу нерухомого майна, яке знаходилось у його особистої власності.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шляпіної Л.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить відхилити апеляційну скаргу і залишити без змін рішення Центрального районного суду м. Миколаєва.

Відзив мотивований тим, що у рішенні суду по даній справі розглядалось право власності на спадкове майно житловий будинок по АДРЕСА_1 , а стороною у справі був суб`єкт владних повноважень. До матеріалів справи були надані докази, що вказаний житловий будинок є спадковим майном. ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_4 за спеціальністю є будівельниками і вони разом робили реконструкцію та перепланування будинку. Батько позивача на підприємстві, де працював, отримував будівельні матеріали і подарував їх синові. Про рішення суду дружина ОСОБА_2 знала, оскільки спадкове майно мали намір продавати у 2008 році. Оскаржуване рішення не було зареєстровано через відмову реєстратора. Спадкове майно було продано на підставі свідоцтва про право спадщину за заповітом, а не на підставі рішення суду від 15 лютого 2007 року. За такого права ОСОБА_2 не порушені, доказів її участі у реконструкції, придбання будівельних матеріалів чи договору підряду з будівельною компанією суду не надано і всі ці питання мають бути вирішені під час розгляду у суді по суті справи про розподіл майна.

Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 , її представника, позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, які досліджувались судом першої інстанції, та додатково наданих до суду апеляційної інстанції, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 1-369, виданого 20 березня 1998 року державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Коноваленко С.О. був власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції дійшов висновку, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було самочинно знесений житловий будинок літ. А та самовільно збудовано житловий будинок літ. «Ж», 10,64х9,75, загальна площа 75,6 кв.м, житлова площа 47,0 кв.м, замість самовільно знесеного житлового будинку літ. «А», сіни літ. «ж» 2,50х3,73, загальна площа 5,7 кв.м, підвал літ. «Жпд» (9,62x3,60), загальна площа 19,3 кв.м. За договором купівлі-продажу від 12 листопада 2014 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 100,6 кв.м, житловою площею 47 кв. м, опис об`єкта: житловий будинок літ.А-1, огорожі № 2, 5, 6, 7, 10, споруда № НОМЕР_1 ) набула ОСОБА_5 .

За змістом статті 129 Конституції України основною із засад судочинства є, в тому числі й забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Такі особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права або про їх обов`язки.

За загальним правилом, у цих осіб відсутні правові підстави для апеляційного оскарження рішень суду, які в майбутньому лише можуть вплинути на права та обов`язки осіб, які не залучалися до справи.

Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 15 лютого 2007 року ОСОБА_2 , яка не брала участь у справі, звернулася 27 лютого 2020 року.

За такого, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 має, насамперед, довести, що оспорюваним рішенням суду вирішено питання про її права, інтереси та/або обов`язки, зокрема, з урахуванням аргументів апеляційної скарги права щодо спільного майна подружжя.

Зокрема, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду у справі, яка переглядається, щодо здійснення самочинного будівництва будинку позивачем власними працею та коштами, можуть вплинути на рішення суду у цивільній справі № 521/8342/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими спорудами (стаття 376 ЦК України). Предметом спору у справах про поділ майна подружжя є визнання права власності за кожним з подружжя на майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю.

У частині 1 статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю сімейних правовідносин є презумпція спільності майна, придбаного подружжям під час шлюбу (стаття 60 СК України).

Тобто належність майна до особистої приватної власності чоловіка або дружини або виникнення права спільної сумісної власності на майно, що належало дружині, чоловікові (статті 57, 62 СК України) має доводити особа, яка оспорює презумпцію спільності майна подружжя.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 фактично вважала, що ухвалюючи рішення у справі №2-3-877/07, суд першої інстанції визначив належність самочинного збудованого майна особисто позивачу ОСОБА_1 , тобто вважала, що дане судове рішення має преюдиційне значення для справи № 521/8342/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Положеннями частини 2 статті 54 ЦПК України встановлено, що у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи №2-3-877/07, її учасниками були позивач ОСОБА_1 та відповідач - Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради

У ході судового розгляду досліджувались докази та встановлювались фактичні обставини саме наявності підстав для визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва. Походження та джерело коштів, за рахунок яких було проведено будівництво, судом не досліджувалось. ОСОБА_2 до участі у справі залучена не була.

Учасниками справи № 521/8342/19 є: позивач - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 .

За такого твердження ОСОБА_2 , що висновки суду у справі №2-3-877/07 щодо джерела коштів, витрачених на будівництво, мають преюдиціальне значення для вирішення справи № 521/8342/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя є хибними, оскільки у даній справі ОСОБА_2 участі не брала, а віднесення (не віднесення) коштів, витрачених на будівництво самочинних споруд, до спільного майна подружжя не входило до предмету доказування у справі, яка переглядається.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 не доведено, що рішенням у справі №2-3-877/07 права останньої щодо поділу майна подружжя були порушені.

Оскільки після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка не була учасником даної справи, поданою нею з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, апеляційне провадження необхідно закрити.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки на момент постановлення даної ухвали заява про повернення сплаченого ОСОБА_2 судового збору не надходила, відсутні підстави для його повернення.

Керуючись статтями 362, 367, 368, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Закрити апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинні будівлі.

Ухвала набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст ухвали складений 05 червня 2020 року