ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Харків

Справа № 644/2204/19

Провадження № 22-ц/818/2665/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Держави в особі Харківської міської ради,

Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

Треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Наталія Анатоліївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2020 року, ухвалене суддею Зябровою О.Г.,

у цивільній справі за позовом про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування майна,-

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №3 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого ПН ХМНО Харківської області Салигою Н.А. № 181, скасувати рішення ПН ХМНО Салига Н.А. №39753395 від 19.02.2018 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого ПН ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М. № 905; скасувати рішення ПН ХМНО Харитонової Я.М. №40134839 від 15.03.2018 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 ; витребувати квартиру АДРЕСА_3 від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради та стягнути з відповідачів судовий збір.

Позовна заява мотивована тим, що місцевою прокуратурою №3 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000001 від 02.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння квартирою АДРЕСА_3 , встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Зазначили, що 19.02.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Салигою Н.А. та зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру 19.02.2018 року за №39753395. Згідно з п. 1 даного договору, ОСОБА_3 (продавець) передала у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 35,8 кв.м., а ОСОБА_1 (покупець) прийняв її і сплатив за неї обумовлену грошову суму. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 165052,00 грн. Відповідно до п.п. 2, 6 договору вищевказана квартира належить продавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності та продавець свідчив, що дана квартира на момент укладання цього договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах так і за межами України немає. Відповідно до договору реєстраційний номер облікової картки платника податків продавця - ОСОБА_3 , зазначено НОМЕР_1 , а також дані паспорту громадянина України - дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія НОМЕР_2 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 11.08.2008. Однак, згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 14.01.2019 року за № 6301.6.1-610/63.3-19 громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , 14.12.2007 у зв`язку зі смертю. Вказали, що ОСОБА_3 мала паспорт громадянина України, серії НОМЕР_3 , виданий 02.08.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. Згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 29.01.2019 року за № 6301.6.1-1997/63.3-19 паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 11.08.2008 року Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області, на ім`я ОСОБА_3 , не видавався, вказаним паспортом був документований громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова. Крім того, відповідно до інформації Головного управління ДФС у Харківській області від 16.01.2019 за № 1219/9/20-40-08-04-09 встановлено, що згідно інформації з електронної бази даних Державного реєстру фізичних-осіб платників податків обласного рівня ГУ ДФС у Харківській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 08.04.1999 присвоювався номер ОКПП - НОМЕР_4 , який остання отримала 20.05.2002 року у Східному управлінні ГУ ДФС у Харківській області та який закритий 20.05.2008 року у зв`язку зі смертю останньої. Відповідно до бази даних Державного реєстру фізичних осіб РНОКПП НОМЕР_1 органами державної фіскальної служби України фізичним особам не присвоювався. Відповідно до довідки від 09.01.2018 року, виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована у спірній квартирі та знята з реєстрації 06.03.2018 року у зв`язку зі смертю останньої 11.12.2007 року. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом про смерть за № 18357 від 14.12.2007. Відповідно до інформації Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 11.01.2019 за № 419/46-02-03 встановлено, що ОСОБА_3 перебувала на обліку і отримувала пенсію по грудень 2007 року включно. Виплата пенсії припинена у зв`язку із смертю останньої. Зазначили, що відповідно до інформації ХДНК №4 за № 175/-1-16 від 18.01.2019 року встановлено, що ОСОБА_3 , 1925 року народження, звернулась 19.06.1998 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . 19.06.1998 року Харківською державною нотаріальною конторою №4 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-2939 на Ѕ частку вищевказаної квартири. Зазначили, що відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.01.2019 року за № 54797917 після смерті ОСОБА_3 спадщина не відкривалась. Крім того, серед документів, на підставі яких оформлено договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , встановлено наявність «Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку» від 12.02.2018 року, яка видана начальником дільниці № 49 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до інформації КП «Жилкомсервіс» за № 1017/2/07-05 від 31.01.2019 року встановлено, що дільницею № 49 Індустріального району КП «Жилкомсервіс» довідка на ім`я ОСОБА_3 від 12.02.2018 не видавалась. В подальшому, 15.03.2018 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М. та зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру 15.03.2018 (номер рішення 40134839). Згідно з п. 1 даного договору, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність зазначену квартиру, загальною площею 35,8 кв.м. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 159413,00 грн.

Також, позивач зазначає, що ОСОБА_3 не могла вчиняти цивільні правочини, у тому числі щодо відчуження нерухомого майна, з підстав припинення її цивільної правоздатності у порядку, передбаченому ст. 25 ЦК України. Також, зазначили, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.01.2016 року по справі № 644/10630/14-ц задоволено позовні вимоги Харківської міської ради, зацікавлена особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна міськради, визнано відумерлою спадщину та передано у комунальну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, на підставі рішення суду першої інстанції, рішенням 39 сесії Харківської міської ради 6 скликання за № 1865/15 від 25.02.2015 «Про комунальну власність м. Харкова» спірну квартиру прийнято до комунальної власності м. Харкова. Однак, всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Харківською міською радою з моменту отримання вищевказаного рішення від 19.01.2015 року, до вчинення спірних договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , право власності на вказаний об`єкт нерухомості у встановленому порядку так і не було зареєстровано, відповідні відомості до Державного реєстру прав Харківською міською радою не внесені. Таким чином, вказаний об`єкт нерухомості - спірна квартира належить територіальній громаді м. Харкова та в розумінні ст. ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради, органу, уповноваженого розпоряджатися вказаним майном, не з її волі іншим шляхом, у зв`язку з чим, саме Харківська міська рада є належним позивачем по справі. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2 , що в свою чергу, зумовлює спір про право власності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року, повний текст якого складено 20 лютого 2020 року, в задоволенні позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при посвідченні договору купівлі-продажу від 19.02.2018 року приватним нотаріусом особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 , перевірено, що вбачається з матеріалів, наданих суду приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.А. на виконання ухвали суду від 07.11.2019 року. Зокрема і встановлено особу ОСОБА_3 за паспортом серія НОМЕР_2 та копією ідентифікаційний коду - НОМЕР_1 , на підставі яких договір купівлі-продажу від 19.02.2018 року був посвідчений. До матеріалів справи додані копії правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_3 , власником якої була ОСОБА_3 . Також, з довідки № 25025834 від 30.01.2018 року про власника станом на 31.12.2012 року, згідно матеріалів інвентаризаційних справ КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 . При цьому, суд враховував, що в провадженні правоохоронних органів перебуває кримінальне провадження за № 0000001 від 02.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом заволодіння квартирою АДРЕСА_3 , однак, суду не надані матеріали кримінального провадження, не надано результатів розслідування за даним кримінальним провадженням.

Щодо позовних вимог прокуратури про скасування рішення ПН ХМНО Салига Н.А. №39753395 від 19.02.2018 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 та скасування рішення ПН ХМНО Харитонової Я.М. №40134839 від 15.03.2018 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначену квартиру суд зазначив, що вони є похідними від вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2018 року та 15.03.2018 року, тому також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про витребування квартири АДРЕСА_3 від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, суд зазначив, що добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Судом встановлено, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року, зареєстрований проживає у зазначеній квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги.

Щодо посилання представників позивача про витребування спірної квартири з підстав того, що вона відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.01.2015 року визнана відумерлою спадщиною та передана до комунальної власності територіальної громади м Харкова в особі міської ради, суд зазначив, що після рішення суду від 19.01.2015 року ХМР не скористалася правом державної реєстрації права власності спірної квартири у встановленому законом порядку, на час розгляду справи та ухвалення рішення спірна квартира належала та належить ОСОБА_2 , право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку, реєстрація права власності не скасована, представниками позивача не було надано даних про те, що територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради являлася власником спірної квартири.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням Заступник прокурора Харківської області звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та вирішити питання про судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі викладає обставини справи і зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 померла та всі докази свідчать про обґрунтованість позовних вимог, в частині, що вона не могла вчиняти цивільні правочини, у тому числі щодо відчуження нерухомого майна, з підстав припинення її цивільної правоздатності у порядку, передбаченому ст.25 ЦК України.

Вказує, що згідно рішення суду від 19 січня 2015 року визнано відумерлою спадщину та передано у комунальну власність спірну квартиру НОМЕР_6 , отже вона належить на праві власності територіальній громаді м . Харкова , а державна реєстрація не може вважатися підставою для набуття права власності і є лише його засвідченням, тому невчинення власником дій щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до ст.346 ЦК України. Тому вважає, що суд невірно дійшов висновку, що територіальна громада м. Харкова в особі ХМР не є власником спірної квартири.

Звертає увагу на те, що неправомірність дій ОСОБА_1 щодо незаконного відчуження ОСОБА_2 квартири, яка належить територіальній громаді, свідчить те, що квартиру було перепродано у березні 2018 року, майже через місяць після так званої «купівлі» у ОСОБА_3 , яка померла у грудні 2007 року . При цьому, ХМР, якій належить майно, не була стороною спірних правочинів, у зв`язку з чим, воно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 19.02.2018 року між ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салигою НА., зареєстрований в реєстрі за № 181. За умовами договору ОСОБА_3 (продавець) передала у власність ОСОБА_1 (покупець) однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., а ОСОБА_1 (покупець) приймає її і сплачує за неї обумовлену грошову суму. Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 165052,00 грн.

Відповідно до п.п. 2, 6 договору вищевказана квартира належить продавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності таким чином: Ѕ частина належить, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським центром приватизації державного житлового фонду від 02.02.1995 року, за реєстровим; 7-95-48284, свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 02.02.1995 року №2675, зареєстрованого у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 09.02.1995 року та записано у реєстрову книгу за № П-7-6051; Ѕ частина належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 19.06.1998 року за реєстровим №2-2939, спадкова справа №365/98, зареєстрованого у Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 22.07.1998 року та записано у реєстрову книгу за№ п-7-6051. Продавець свідчить, що згадана квартира на момент укладання цього договору не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах так і за межами України немає, завдатків за цю квартиру від інших осіб не має, як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена.

Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 , перевірено.

Згідно інформації ГУ ДМС України в Харківській області від 04.01.2019 за № 04-22-7-19 громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , 14.12.2007 року у зв`язку зі смертю по паспорту серії НОМЕР_3 , виданий 02.08.2002 року Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області.

Відповідно до інформації ГУ ДФС у Харківській області вбачається, що згідно інформації з електронної бази даних Державного реєстру фізичних-осіб платників податків обласного рівня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 08.04.1999 присвоювався номер НОМЕР_4 , який остання отримала 20.05.2002 року у Східному управлінні ГУ ДФС у Харківській області закритий 20.05.2008 у зв`язку зі смертю останньої. Відповідно до бази даних Державного реєстру фізичних осіб немає фізичної особи під реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки від 09.01.2018 року, виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та знята з реєстрації 06.03.2018 у зв`язку зі смертю.

Також, згідно інформації Харківського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області від 10.01.2019 за № 297/15.1-04-05 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується актовим записом про смерть за № 18357 від 14.12.2007 року.

Відповідно до інформації Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 11.01.2019 за № 419/46-02-03 ОСОБА_3 перебувала на обліку і отримувала пенсію по грудень 2007 року включно. Виплата пенсії припинена у зв`язку із смертю пенсіонерки.

Як вбачається з інформації Харківської державної нотаріальної контори №4 за № 175/-1-16 від 18.01.2019 встановлено, що ОСОБА_3 , 1925 року народження, звернулась 19.06.1998 року до вказаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка- ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та проживав за адресою: АДРЕСА_3 .

19 червня 1998 року Харківською державною нотаріальною конторою №4 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-2939 на Ѕ частку вищевказаної квартири.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18.01.2019 за № 54797917 після смерті ОСОБА_3 спадщина не відкривалась.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_6 , який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_6 як спадкоємця Р. , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_6 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання його спадкоємцем

Р. По -друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_6 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_6 Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_6 В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_6 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_6 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_9 квартири ОСОБА_6 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_9 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_6 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог суд першої інстанції відмовив правильно.

Апеляційна скарга містить викладення фактичних обставин справи, які дійсно мали місце, але ці обставини не спростовують висновків суду про відмову у задоволенні позову про витребування майна. Наслідки, які можуть виникнути у разі задоволення позову для відповідача не є співмірними з метою захисту прав ХМР, яка в свою чергу не вживала своєчасно заходів на збереження за собою відумерлої спадщини. Власник квартири померла в 2007 році, а з позовом про визнання спадщини відумерлою ХМР звернулась лише в 2015 році. Договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено в 2018 році.

Добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади. Факт незаконного відчуження не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, але є підставою для відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 18 червня 2020 року