Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 243/9240/17

провадження № 61-742св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , на ухвалу Донецького апеляційного суду в складі суддів: Кішкіної І. В., Канурної О. Д., Соломахи Л. І., від 11 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Позов з урахуванням уточнень обґрунтований тим, що вона працювала в ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на посаді спеціаліста інформаційно-аналітичного відділу Департаменту з управління продажами Дирекції з продажу. Однак, незважаючи на Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, керівництвом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» було прийняте рішення про продовження здійснення своєї господарської діяльності на непідконтрольній території України, а саме у м. Горлівці Донецької області з залишенням відповідної частини працівників для нормального функціонування підприємства. За взаємною домовленістю сторін між нею та відповідачем, 31 березня 2017 року вона була звільнена з підприємства. Але в порушення норм трудового права відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, а також не видав їй її трудову книжку.

Зазначала, що її письмові вимоги щодо проведення з нею розрахунку при звільнені, надання їй копії наказу про звільнення, довідки про заборгованість по заробітній платі та іншим компенсаційним виплатам, а також вимоги щодо пересилання їй трудової книжки на зазначену нею адресу відповідачем були проігноровані. ОСОБА_1 вважала, що жодних перешкод, які унеможливлюють здійснення відповідачем указаних дій на виконання приписів трудового законодавства не існує, оскільки заробітну плату позивач отримувала через банківську установу, яка розташована на підконтрольній владі України території, керівництво підприємство, в тому числі працівники, які ведуть кадровий та бухгалтерській облік, знаходяться у містах Краматорську та Маріуполі, відповідно до місця реєстрації підприємства.

Враховуючи те, що працівникам, які здійснюють свої трудові обов`язки на території, підконтрольній владі України, заробітна плата за вказаний період була виплачена, а також те, що з 15 березня 2017 року на підприємстві виник простой не з вини працівника, оскільки структурні підрозділи підприємства, які знаходились у м. Горлівка, з цього часу було захоплено, ОСОБА_1 вважала порушення відповідачем норм трудового права щодо неї незаконним та дискримінаційним, а тому просила суд стягнути з відповідача, заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року у сумі 6 243 грн 60 коп., з якої просить суд зобов`язати ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» утримати податки і обов`язкові платежі, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 7 933 грн 38 коп., в зв`язку з тим, що їй в день звільнення не видали належно оформлену трудову книжку, середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 36 894 грн, скасувати наказ ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» про звільнення та зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення позивача з урахуванням дати фактичної видачі їй трудової книжки. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у сумі 550 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, а також із неможливості надання довідки про заборгованість АТ «ДТЕК Донецькобленерго» перед позивачем по заробітній платі та відомостей про роботу позивача у товаристві, із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, оскільки вони знаходяться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Вчинені позивачем дії щодо оскарження рішення суду першої інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на указане судове рішення.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року у даній справі залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк у десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги (сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки) та роз`яснено, що в разі неусунення недоліків апеляційної скарги апеляційна скарга може бути визнана неподаною і повернута.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року у даній справі в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки визнано неподаною та повернуто апеляційну скаргу в цій частині ОСОБА_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 , що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, виходячи із положень пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки позивачі від сплати судового збору не звільняються. Оскільки указані апеляційним судом недоліки апеляційної скарги не усунуті і судовий збір не сплачено, апеляційна скарга підлягає поверненню в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у прийнятті апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку про необхідність сплати судового збору позивачем. Апеляційним судом неправильно застосовано положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки (частина п`ята статті 235 КЗпП України) є заробітною платою (винагородою), яка виплачується працівнику за період, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати. Ця виплата входить до основного фонду оплати праці. Таким чином, вимоги апеляційного суду про сплату судового збору не ґрунтуються на законі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.

У березні 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Обставини справи, встановлені судами

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в даній справі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на указане судове рішення.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року у даній справі залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк у десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги (сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки) та роз`яснено, що в разі неусунення недоліків апеляційної скарги апеляційна скарга може бути визнана неподаною і повернута.

Установлено, що недоліки апеляційної скарги щодо сплати судового збору усунуті не були.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року у даній справі в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки визнано неподаною та повернуто апеляційну скаргу в цій частині ОСОБА_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 , що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір не повинен обмежувати право заявника на доступ до правосуддя, його розмір має бути розумним. Разом із цим, судовий збір виконує роль обмежувального заходу, який попереджає подання необґрунтованих й безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Зміни у визначені порядку оплати судового збору відбулись внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01 вересня 2015 року. Цим Законом звужено перелік суб`єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній до 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 01 вересня 2015 року зменшено кількість платників, що звільняються від сплати судового збору.

У розрахунках прогнозованого обсягу надходжень від сплати судового збору з урахуванням змін, які внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIIІ, прийнято до уваги, що такі зміни матимуть вплив на суттєве зменшення кількості необґрунтованих звернень до судів у зв`язку із відміною пільг та підвищення рівня відповідальності платників судового збору.

Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі у справах за вимогами, що випливають із трудових правовідносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях справ: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових правовідносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці», а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (далі - Інструкція).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

Середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки (частина п`ята статті 235 КЗпП України) не є ані основною, ані додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною або компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто не входить до структури заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження 12-301гс18).

Враховуючи викладене, апеляційний суд при постановленні оскарженої позивачем ухвали дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України, для визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 у відповідній частині оскарження рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2018 року у зв`язку із несплатою судового збору (розмір якого не є надмірним) за подання апеляційної скарги.

Такі висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 243/9685/17 (провадження № 61-46714св18).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції правильно застосував положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та частини третьої статті 185 ЦПК України.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм Закону України «Про судовий збір» та ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, а направлені виключно на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко