Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 644/748/18

провадження № 61-43970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просив заборонити експлуатацію нежитлової будівлі літ. «А-2» загальною площею 512,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони використання вказаного об`єкту за функціональним призначенням, у тому числі у підприємницькій або іншій господарській діяльності.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення третейського суду від 14 березня 2006 року право власності на нежитлову будівлю літ. «А-2», площею 512,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1

Дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації вказаного об`єкту у встановленому законом порядку не видавався.

Прокурор вказував, що оскільки об`єкт будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не приймався в експлуатацію у встановленому законом порядку, використання даного об`єкту у підприємницькій діяльності до вводу його в експлуатацію є таким, що суперечить закону.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2018 року провадження по справі за вказаним позовом закрито.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, в процесі припинення не перебуває, спірна нежитлова будівля експлуатується різними суб`єктами господарювання, то правовідносини, що оспорюються, є господарськими, а справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2018 року скасовано.Справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірне приміщення належить ОСОБА_1 , як фізичній особі, на підставі рішення третейського суду, той факт що останній використовує спірне приміщення для здійснення підприємницької діяльності не впливає на визначення юрисдикції спору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року у вищевказаній справі,в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати вказану постанову та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неналежно дослідив заявлені позовні вимоги та залишив поза увагою обставини того, що спірна нежитлова будівля використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, зокрема надання в оренду.

Той факт, що спірна нежитлова будівля належить на праві власності заявнику, як фізичній особі, не впливає на його право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

У лютому 2019 року Харківська міська рада подала відзив на зазначену касаційну скаргу, в якому посилаючись на її необґрунтованість просить залишити її без задоволення а оскаржувану постанову без змін.

Свою позицію Харківська міська рада обґрунтовувала тим, що предмет спору стосується одного з елементів змісту права власності ОСОБА_1 як фізичної особи, що набувається та виконується ним поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

У відзиві позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що здійснення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 підприємницької діяльності не впливає на визначення юрисдикції розгляду спору, оскільки спір фізичної особи, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов`язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 вересня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Штелик С. П.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року; витребувано матеріали справи № 644/748/18 з суду першої інстанції та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2019 року матеріали справи № 644/748/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1017/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року провадження № 61-43970св18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її винесено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що право власності на нерухоме майно: літнє кафе і торговий комплекс по пр-ту Московському, в районі станції метро «Пролетарська», на виконання укладених договорів позики від 10 грудня 2004 року та від 10 грудня 2004 року (на нежитлову будівлю літ. «А-2», площею 512,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення рішенням від 14 березня 2006 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2018 року № 112415598.

Згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, в процесі припинення не перебуває.

Підставою звернення прокурора з цим позовом стало використання відповідачем нежитлової будівлі літ. «А-2», площею 512,5 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без введення в експлуатацію.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати всі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплене й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізичної особи -підприємця» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи - підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18.

Установивши, що спірне приміщення належить ОСОБА_1 , як фізичній особі, на підставі рішення третейського суду, суд апеляційної інстанції правильно визначився з тим, що зазначений спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства,той факт що останній використовує спірне приміщення для здійснення підприємницької діяльності не впливає на визначення юрисдикції спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою обставини того, що спірна нежитлова будівля використовується ним для здійснення підприємницької діяльності не впливають на правильність висновків апеляційного суду, оскільки у спірних правовідносинах ставиться питання відновлення порушених інтересів власника земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення, що належать на праві приватної власності саме фізичній особі ОСОБА_1 .

Інші доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак Г. І. Усик