Єдиний унікальний номер 236/3796/19
Номер провадження 22-ц/804/1211/20
Єдиний унікальний номер 236/3796/19 Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В. Номер провадження 22-ц/804/1211/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Мірути О.А.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 236/3796/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у складі судді Саржевської І.В., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2017 по 17.07.2017 в сумі 17778,70грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку, в сумі 133322,00 грн., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 2666,36 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн., та судові витрати у сумі 1509,88 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати (а.с.90-94).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 15818,38(п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімнадцять гривень 38 копійок) гривень (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в розмірі 683,65 (шістсот вісімдесят три гривні 65 копійок) гривень.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що суд першої інстанції часткового неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи; посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що розмір стягнутої на користь позивача заборгованості із заробітної плати в апеляційному порядку вона не оскаржує. Просить рішення в частині незадоволення вимог скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати, моральну шкоду та понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні сум, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що дана вимога не підлягає задоволенню, а на підставу обґрунтування суд навів норми ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, ст. 10 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З таким висновку позивач не погоджується, оскільки підставою звільнення від відповідальності за невиконання, неналежне виконання повинен бути наданий відповідачем саме сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте, матеріали справи не містять сертифікату Торгово-промислової палати України про підтвердження обставин непереборної сили, які давали підстави для звільнення відповідача від відповідальності щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем під час звільнення. В даному випадку, правовідносини між позивачем і відповідачем врегульовані виключно трудовим законодавством, який не передбачає звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення. Суд встановив вину відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості із заробітної плати в день її звільнення, але не стягнув з відповідача середнього заробітку за весь час затримки, чим самим порушив приписи ст. 117 КЗпП України.

Крім цього, порушення відповідача в частині невиплати нарахованої заробітної плати порушують її права, призводять до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації її життя та життя її сім`ї. Посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди, зазначає, що дії відповідача у здійсненні ним протиправної поведінки по відношенні до неї і заподіяння їй моральної шкоди у зв`язку із не виплатою заробітної плати в строки встановлені чинним законодавством України, спричинило їй душевні переживання, моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з чим були регулярні порушення здоров`я, неодноразово потрапляла до лікарні, що визивало постійну необхідність в купівлі ліків і медичних препаратів для лікування й підтримання організму, а також необхідність здійснення нею додаткових зусиль для підтримання і організації свого життя. Заробітна плата була для неї єдиним джерелом доходів для існування, а отже з липня 2017 року вона була позбавлена засобів існування, що також завдало їй моральної шкоди, оскільки з 1994 року, часу розірвання шлюбу має піклуватися самостійно про себе. Звертає увагу суду, що заявлений розмір моральної шкоди не зможе призвести до збагачення, натомість частково зможе компенсувати їй тривалі зусилля на організацію свого життя, придбання ліків, медичних препаратів протягом вже більше ніж 2-х років, оскільки протиправна поведінка відповідача триває з липня 2017 року. Вважає, що є причинно-наслідковий зв`язок протиправної поведінки відповідача у стійкій, тривалій не виплаті їй заробітної платі вже більше ніж два роки, що призводить до душевних страждань, моральних переживань, і є підставою для задоволення моральної шкоди.

22 квітня 2020 року Краснолиманським міським судом Донецької області ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплаті щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 3 333,28 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ «Укрзалізниця» зазначив, що позивач перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом «СМЄУ Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії "Донецька залізниця" AT ''Укрзалізниця". Територіально зазначений підрозділ знаходиться на непідконтрольній українській владі території - м. Луганськ. Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією через захоплення підприємства невідомими особами. Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Довідки, табуляграми та інші документи надані позивачем не можуть бути належним та допустимим доказом в підтвердження позовних вимог про наявність заборгованості по заробітній платі AT «Українська залізниця» перед позивачем. Згідно інформації структурного підрозділу «Луганської дирекції залізничних перевезень » позивачу, за період з 01 березня по 15 березня 2017 року була нарахована плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 1 520,55 грн., яка 05.04.2018 року отримана у касі м. Лиман. Вважають, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Луганськ. Відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема у м. Луганськ, місце роботи позивача по справі, і цей факт зумовлений поважними причинами. Додатково зазначають, що згідно з Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018р порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця виникли через форс-мажорні обставини. І на цій підставі AT "Укрзалізниця підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов`язків передбачених законодавством про працю.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_1 подано (здано на пошту) до суду у вересні 2019 року (а.с. 79).

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 168 767 грн. 06 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 15818,38 грн. не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Матеріалами справи підтверджено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 03.01.2002 по 17.07.2017 перебувала на посаді маляра 5 розряду дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель ст. Луганськ ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.15-18).

Наказом начальника СП «Луганської дирекції залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року (а.с.43).

Пунктами 2 - 4 наказу начальника Луганської дирекції залізничних перевезень від 16.03.2017 № 58-ДН, працівників зобов`язано на час простою виходити на свої робочі місця згідно початку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки працівника у табелі обліку робочого часу проставляти код « НЗ ». Оплату такої відсутності не проводити. Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П».

Згідно з Наказом(розпорядження) про припинення трудового договору № 1051-ОС від 17.07.2017 ОСОБА_1 з 17.07.2017 звільнена з посади маляра 5 розряду дільниці з ремонту та утримання службово-технічних будівель ст. Луганськ ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП « Луганська дирекція залізничних перевезень за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с. 30).

В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 31 день відпустки з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати відомості з індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) від 19.08.2019, розмір нарахованої заробітної плати позивачу за березень 2017 року () - 4374,22 грн., квітень - липень 2017 року відомості відсутні, всього за рік для пенсії - 9722,84 грн. (а.с.20-26).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані працівником кадрової служби, керівником структурного підрозділу, відповідно до яких позивачем відпрацьовано за другу половину березеня 2017 року, за квітень 2017 року, за травень 2017 року, за червень 2017 року, за липень 2017 року - «0» годин (а.с.44-53).

Відповідно до копії журналу простою ОСОБА_1 згідно графіку роботи була на робочому місці протягом робочого часу: у березні 96год, у квітні 152год., у травні 159год., у червні 159год., у липні 88год.(а.с.54-78).

Позивачем надані суду на підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня 2017 - липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати: за березень 2017 року - 1960,32 грн. ( без урахування авансу у сумі - 1200,00 грн.), за квітень 2017 року - 1966,74 грн., за травень 2017 року - 2057,31 грн., за червень 2017 року - 2057,31 грн., за липень 2017 року - 9737,02 грн. (в тому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні) (а.с.31-35).

З розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Згідно довідки про нараховані до виплати та несплачені суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, сума нарахованої до виплати та несплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 складає 17778,70 грн.(а.с.36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 125/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» є належним та допустимим доказом, який підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначене узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, а саме постановами Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163цс16, а також постановами Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Оскільки відсутність вини відповідача підтверджена висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про наявність обставин непереборної сили, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не заперечує, що в день звільнення 17 липня 2017 року розрахунок з позивачем проведений не був. Проте посилається на унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», зобов`язань відповідно до ст. 47, ст. 116 КЗпП України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які засвідчені Торгово-промисловою палатою України у Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, що свідчить про відсутність вини відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що позивач працювала у виробничому підрозділі «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління», який входив до складу структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», територіально зазначений підрозділ знаходиться у м. Луганську.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Термін «антитерористична операція» визначено в ст. 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (у редакції Закону України від 05 червня 2014р. № 1313-VII).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції не видавався.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Луганськ належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», згідно якого тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) засвідчено настання для ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» обставин непереборної сили з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», зокрема, щодо виконання зобов`язань перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України (а.с. 109-141).

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац третій ч. 3 ст. 14 у редакції Закону України від 02 вересня 2014р. № 1669-VII).

Відповідно до ст. 14-1 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), який затверджений рішенням Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина 1 ст. 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Отже, науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підготовлений Торгово-промисловою палатою України у відповідності з її компетенцією та у порядку, встановленому законом, та підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги позивача про те, що зазначений науково-правовий висновок не є належним та допустимим доказом у цій справі.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між АТ «Укрзалізниця» та позивачем з 20 березня 2017 року на тимчасово окупованій території Луганської області (м. Луганськ) виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, що виключає відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст. 117 КЗпП України.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, які викладені у постановах від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16, № 6-365цс16; від 11 травня 2016 року у справі № 6-383цс16; від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, та узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 408/2331/17 та від 16 січня 2019 року у справі № 335/9304/17-ц.

Таким чином, установивши у справі, яка переглядається, що затримка виплати позивачу належних сум заробітної плати у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а через настання обставин непереборної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні стягнення грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди ґрунтується на нормах чинного законодавства та відповідає принципу розумності і справедливості. Крім того, позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, та з чого він виходить оцінюючи шкоду у розмірі 15 000 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині відмовлених позовних вимог про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати є неспроможними, оскільки Краснолиманським міським судом Донецької області 22 квітня 2020 року ухвалено додаткове рішення по справі, яким стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 3 333,28 гривень. У встановленому законом порядку вказане додаткове рішення не оскаржувалося,

У постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-365цс16, на яку посилається позивач, Верховний Суд України дійшов висновку про відсутність вини підприємства, оскільки висновком Торгово-промислової палати України підтверджено настання обставин непереборної сили.

Доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року.

Судді: