Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/9411/15-ц

провадження № 61-42849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варивода Наталія Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна Ольга Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варивода Наталія Юріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бичіхіна Ольга Юріївна, про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом недійсними, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 15 липня 2011 року приватним нотаріусом Вариводою Н. Ю., за № 125, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 ; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 15 липня 2011 року, за реєстром № 125, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 , у формі заміни нотаріусом попередньо виданих ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтв на нові, включаючи видачу свідоцтва їй, ОСОБА_1 , у рівній з ними 1/3 частці; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Бичіхіною О. Ю. 16 червня 2015 року, за реєстровим номером 437, ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 16 червня 2015 року приватним нотаріусом Бичіхіною О. Ю., за реєстром № 437, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на квартиру АДРЕСА_1 , у формі заміни нотаріусом попередньо виданого ОСОБА_2 свідоцтва на нове на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , на підставі правил пункту 227 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

У позовній заяві посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у шлюбі до 28 травня 2008 року, а з того часу і до часу смерті - у фактичних шлюбних відносинах, після його смерті вона фактично прийняла спадщину, поховала померлого, тому має право на спадщину, що не було враховано нотаріусами під час видачі свідоцтв про право на спадщину, внаслідок чого вона вимушена звернутися до суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017року без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач належить до спадкоємців четвертої черги, та за наявності спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, закликана до спадкування як спадкоємець першої черги бути не може.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є необґрунтованими та ухвалені на підставі неповністю досліджених обставин справи.

Вказує, що суд першої інстанції не приділив достатньої уваги рішенню Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадщину та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яким було визнано факт проживання позивача разом із ОСОБА_5 однією сім`єю без перебування у шлюбі з 28 травня 2008 року до 11 грудня 2010 року та визнано за позивачем право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке ніким не було оскаржене та набрало законної сили.

Після розірвання шлюбу, яке відбулося 28 травня 2008 року позивач продовжила проживати однією сім`єю разом із ОСОБА_5 , наміру припиняти шлюбні відносини вони не мали. На час смерті ОСОБА_5 вона проживала з ним однією сім`єю більше двадцяти двох років, разом вели спільне господарство, поліпшили житловий стан квартири шляхом проведення в ній капітального ремонту.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на резолютивну частину рішення від 31 жовтня 2013 року, якою встановлено, що ОСОБА_6 пребувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 два роки та сім місяців, що не дає їй право на отримання спадщини у четверту чергу.

ОСОБА_1 посилається також на ту обставину, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив її посилання на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року про роз`яснення рішення суду у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадщину та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вказує, що означеною ухвалою було роз`яснено, що ОСОБА_1 відноситься до першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, на думку заявника, існували всі підстави для задоволення її позову.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду м. Одеси.

04 грудня 2018 року справа № 520/9411/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 520/9411/15-ц (провадження № 61-42849св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Литвиненко І. В., судді, які входять до складу колегії: Висоцька В. С., Фаловська І. М.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 11 серпня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л. М., за реєстром за № 5505, ОСОБА_5 був власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 вересня 2008 року на підставі зазначеного договору дарування за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 13 грудня 2010 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 4178.

Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що після його смерті з заявами про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Вариводи Н. Ю. звернулися: 18 січня 2011 року мати померлого - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_4 син померлого - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

15 липня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вариводою Н. Ю. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Зі змісту вказаних свідоцтв про право на спадщину за законом встановлено, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його мати - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в 1/2 частці, та його син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в 1/2 частці. Спадщину, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_1 , що належала померлому на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л. М. 11 серпня 2008 року за реєстровим № 55005, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 09 вересня 2008 року, номер запису: 218 в книзі: 35 допк-65, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 24128982. В цілому квартира складається з трьох житлових та підсобних приміщень, загальною площею 66,3 кв. м, в тому числі житловою 39,0 кв. м.

Свідоцтва про право на спадщину за законом були зареєстровані в реєстрі за № 105 та № 125.

Крім того, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вариводою Н. Ю. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади з належними відсотками, які належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2013 року, виначено факт спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_5 однією сім`єю без перебування в шлюбі з 28 травня 2008 року до 11 грудня 2010 року . Визнано за ОСОБА_8 право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Похованням ОСОБА_5 займалась ОСОБА_1

З довідки виданої ЖБК «Малиновський-8» від 26 січня 2011 року № 430, про склад сім`ї та реєстрації вбачається, що ОСОБА_8 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 1993 року.

24 грудня 2012 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_9 , актовий запис № 1040 від 28 серпня 2012 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ), внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом ЗАГС Нюрнберг, реєстраційний номер: S 4005 /2014.

Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що після її смерті, 29 листопада 2014 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бичіхіної О. Ю. з заявою про прийняття спадщини звернувся її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

16 червня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О. Ю. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Вариводою Н. Ю. 17 червня 2011 року за реєстровим № 105, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 20 червня 2011 року, за реєстраційним номером: 24128982, в книзі: 42 доп. к-1, номер запису: 218. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 437.

Також, 16 червня 2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О. Ю. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на недоодержану пенсію в сумі - 43 328,48 грн з урахуванням відсотків та компенсаційних нарахувань на основну суму, яка зберігається в Управлінні Пенсійного фонду України Київського району м. Одеси, що належала померлій на підставі довідки № 9599/06, виданої вищезазначеним Управлінням Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси 10 грудня 2014 року. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 440.

Під час розгляду справи, 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Вариводи Н. Ю. з заявою, в якій просила внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 2011 року виданого ОСОБА_3 і ОСОБА_7 та видати їй свідоцтво про право на спадщину.

Листом від 15 жовтня 2015 року за № 67 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варивода Н. Ю. повідомила ОСОБА_1 про те, що вчинення нотаріальних дій зупинено до вирішення справи судом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіряючи в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (касаційне провадження № 61-6953св18), зроблено висновок, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю зі спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_11 уклали шлюб 25 березня 1988 року, прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_12 , який було розірвано 28 травня 2008 року. Також судовим розглядом було встановлено, що з 28 травня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто по день смерті спадкодавця - ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_1 проживала з ним однією сім`єю, однак не перебувала з померлим у зареєстрованому шлюбі.

З огляду на вищенаведені обставини колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що підстави для спадкування у ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 як спадкоємиці першої черги відсутні, адже на час його смерті (відкриття спадщини) у зареєстрованому шлюбі вони не перебували, а проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Місцевий суд правильно вказував, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2013 року визнано факт спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_5 однією сім`єю без перебування в шлюбі з 28 травня 2008 року до 11 грудня 2011 року, що не є тотожнім статусу перебування у зареєстровану шлюбі, відтак ОСОБА_1 належить до спадкоємців четвертої черги.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що стаття 1259 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині (частина перша статті 1259 ЦК України).

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України)..

Проте матеріали справи доказів того, що між заінтересованими спадкоємцями після відкриття спадщини було укладено нотаріально посвідчений договір про зміну черговості одержання права на спадкування не містять, такої позовної вимоги, в рамках розгляду цієї справи ОСОБА_1 не пред`являла.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року про роз`яснення рішення суду у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадщину та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, якою було роз`яснено, що ОСОБА_1 відноситься до першої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Одеського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про роз`яснення рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2013 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права на спадщину та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом визнано неподаною та повернуто заявнику.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 06 березня 2018 року не має правового значення для вирішення цієї справи, адже вона була скасована судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький А. А. Калараш І. В. Литвиненко І. М. Фаловська