ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11681/19

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/691/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Губар В.С.,

секретар: Кривопиша Я.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування квартирою,

третя особа Чернігівська міська рада в особі Управління адміністративних послуг,

дата та місце складання повного тексту рішення: 29 лютого 2020 року, м.Чернігів

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та підлягають примусовому зняттю з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 жовтня 2004 року позивач, як квартиронаймач, отримав ордер на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 на сім`ю в складі дружини ОСОБА_2 та її сина, який взяв його прізвище ОСОБА_3 . Сімейне життя з відповідачкою та її сином починаючи з 2011 року у позивача не склалось, та з того часу відповідачі постійно проживають в іншому житлі за іншою адресою, стали вести відособлений спосіб життя. 19 січня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду та рішенням від 27 березня 2015 року була вселена до спірної квартири. Дане судове рішення було виконане та закрито виконавче провадження. Хоча відповідачка й була вселена, проте відмовлялась приймати матеріальну чи особисту участь в утриманні житла, не брала участі у ремонтах, утриманні та обслуговуванні житла. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 травня 2015 року ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Однак рішенням апеляційного суду Чернігівської області дане рішення скасовано.

Позивач зазначає, що відповідачі фактично в спірній квартирі не мешкають. Також він повторно звертався до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а відповідачі подали зустрічний позов про усунення перешкод у користування квартирою шляхом їх вселення в житло. Рішенням Деснянського районного суду від 22 листопада 2016 року було задоволено зустрічний позов про вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до спірної квартири.

Позивач наполягав, що навіть після повторного вселення у спірну квартиру відповідачі жодного дня не проживали в ній, в квартирі відсутні їх речі, вони не приймали участі в утриманні квартири та сплати комунальних послуг.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час проживають в квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується повідомленням ТОВ «КК «Габріель», матеріалами перевірки у кримінальному провадженні №0001049, поясненнями ОСОБА_2 в інших судових справах про проживання в с.Кудрівка Сосницького району з батьками, актами про непроживання осіб за місцем реєстрації складених представниками КП «ЖЕК-13», довідкою Деснянської районної у м.Чернігові ради.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 лютого 2020 року відмолено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду беззаперечних доказів того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла, тривалий час ним не користуються. Допитані свідки позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 показали, що вони в спірній квартирі відповідачів дійсно не бачили, разом з тим, в самій квартирі свідки бували лише періодично, постійно там не проживають. Натомість свідки відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в судовому засіданні показали, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірною квартирою користуються, іншого житла не мають, між ними та позивачем дійсно склались неприязні відносини, що впливає на спільне проживання в квартирі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, неправильну оцінку доказів, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позовні вимоги про усунення перешкод у користування квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що без поважних причин відсутні понад шість місяців і втратили право на користування спірним жилим приміщенням внаслідок вибуття з нього на постійне проживання в інше житло.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що вдруге вселившись за рішеннями судів відповідачі знову в квартирі жодного дня не проживали і їх особисті речі в квартирі відсутні, що являється підтвердженням їх постійного проживання в іншому житлі по АДРЕСА_4 , веденням ними відособленого способу життя та втрату права користування житлом відповідно ст.71 ЖК УРСР. Після останнього вселення 03 серпня 2017 року ОСОБА_2 лише два рази у відсутність позивача таємно з`являлась в квартирі про що свідчила порушена обстановка на кухні, залишена чашка після випитої кави тощо.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі не проживають в спірній квартирі вже більше двох років, що не може вказувати на їх тимчасову відсутність, а тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу суду, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2017 року про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, ведуть окреме господарство, тому, на думку ОСОБА_1 , вказана обставина є преюдиціальною і підтверджує факт окремого проживання відповідачки разом зі своїм сином та ведення ними окремого господарства.

ОСОБА_1 зазначає, що судом замовчано наявність в матеріалах справи актів КП «ЖЕК-13» та довідки Деснянської районної у м.Чернігові ради, чим порушені ч.3 ст.89, п.п.2, 3, 5 ст.265 ЦПК України.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що зазначаючи у рішенні наявність інших судових рішень, якими вселено відповідачів до спірної квартири, суд не звернув увагу, що даними рішеннями підтверджено, що вони в квартирі не проживали починаючи ще з 03 вересня 2015 року.

Також, на думку ОСОБА_1 невірно оцінені докази:

про звернення ОСОБА_2 до поліції, оскільки дані випадки конфліктів між сторонами не могли бути повторно покладені в основу рішення від 19 лютого 2020 року;

про тривале проживання відповідачки в с.Кудрівка у зв`язку з доглядом за батьками, що на підставі ст.71 ЖК УРСР було підставою для визнання відповідачки втратившою право на спірне житло;

про часткову сплату відповідачами комунальних послуг, що також не підтверджує їх інтересу до квартири, оскільки це свідчить лише про створення ними перешкод в користуванні майном позивачу, так як викрадаючи квитанції та сплачуючи по них мізерну суму відповідачі утворюють заборгованість за комунальними послугами;

про роботу ОСОБА_3 в ТОВ «Гермес-север» торговим представником, що підтверджує тривалу відсутність відповідача за місцем своєї реєстрації, оскільки робота пов`язана з відрядженнями по області;

Також особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що суд невірно оцінив покази свідків та не сприяв йому у праві витребувати докази, зокрема інформації про перетин кордону України відповідачкою, оглянувши в судовому засіданні її закордонний паспорт, хоча до Росії на заробітки вона могла виїхати за паспортом України, в якому відмітки про виїзд не проставляються; у виклику свідка ОСОБА_8 , чим обмежив у збиранні доказів, що є порушенням п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідачів просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги є такими, що вводять суд в оману, повністю суперечать матеріалам справи, необґрунтовані та такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідачі зазначають, що саме у зв`язку з тим, що їх сім`я складалась із трьох осіб їм і було надано двокімнатну квартиру, житловою площею 32,5 кв.м. Вказують, що обставини вже неодноразово досліджувались судами, оскільки ОСОБА_1 в 2015 та 2016 роках звертався до суд з аналогічними позовами та із тими ж самими підставами щодо визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою. Між сторонами тривалий час існує конфлікт щодо проживання в спірній квартирі, що підтверджується неодноразовими звернення до поліції та до суду, проте позивач в даній справі формально виконав рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 вересня 2015 року по справі №750/5200/15-ц, від 27 березня 2015 року по справі №750/354/15-ц, від 22 листопада 2016 року по справі №750/8646/16-ц та продовжує чинити перешкоди у користування спірною квартирою, шляхом постійних погроз, психологічного тиску, створенням неможливих умов для проживання.

Відповідачі зазначають, що робота ОСОБА_3 пов`язана з відрядженнями, а відтак відсутність кілька разів на тиждень пов`язана саме з особливими умовами роботи і не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування приміщенням відповідно до ст.72 ЖК України.

Зауважують, що вони зобов`язані нести витрати на утримання квартири, тому частково сплачують за комунальні послуги, а посилання ОСОБА_1 на те, що вони викрадають квитанції ще раз підтверджує його бажання стати одноосібним власником спірної квартири. Також відхиляють доводи щодо незначних сум сплати, оскільки квартира облаштована лічильниками і зважаючи, що ОСОБА_3 часто знаходиться у відрядженнях, ОСОБА_2 час від часу живе у батьків, оскільки вони потребують догляду, а сам позивач часто не проживає в квартирі до п`яти днів, тому розмір комунальних платежів повністю співмірний кількості мешканців квартири. Більш того, ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою та укладення окремого договору найму і відкриття особового рахунку, та їй було відмовлено у задоволенні позову, проте дана обставина підтверджує той факт, що відповідачі не втратили інтерес до спірної квартири.

Відповідачі заперечують проти актів непроживання особи за місцем реєстрації та вказують, що акти від 07 березня 2019 року, від 07 червня 2019 року та складена на підставі них довідка від 12 червня 2019 року складені виключно для пред`явлення у відділ соціальної допомоги та субсидій і не є належними та допустимим доказами в даній справі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що їх підстави проживання по АДРЕСА_4 вже були досліджені при розгляді справ №750/8646/16-ц, №750/2079/15-ц та судами вже надано правову оцінку даній обставині.

Крім того відповідачі заперечують проти виклику свідків, адже їм направлялись судові повістки про виклик до суду, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже були допитані в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що виконавчим комітетом Чернігівської міської ради Лемешку О.І. було видано ордер №454 серії Д від 12 жовтня 2004 року на сім`ю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 32,5 кв.м, що складалась з 2 кімнат в квартирі АДРЕСА_1 . До складу сім`ї входили: дружина ОСОБА_9 та син ОСОБА_10 , 1990 року народження (а.с.11).

З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 17 липня 2019 року вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , як наймач, ОСОБА_2 , колишня дружина, та ОСОБА_3 , пасинок (а.с.12).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.13).

З акту державного виконавця від 03 серпня 2017 року при виконанні виконавчого листа №750/8646/16-ц виданого 27 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 усунув перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення (а.с.14).

Згідно Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 березня 2018 року КП «ЖЕК-13» зі слів ОСОБА_1 та пояснень сусідів ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі з червня 2010 року та по день складання акту (а.с.15).

Згідно Акту КП «ЖЕК-13» від 07 березня 2019 року, складеного зі слів сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають у зв`язку зі зміною проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Акт складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій (а.с.16).

Подібний Акт складено 07 червня 2019 року (а.с.17).

На підставі Акту від 07 червня 2019 року видано довідку Деснянською районною у м.Чернігові ради про не проживання відповідачів з 2012 року у спірній квартирі (а.с.18).

З інформації ТОВ «КК «Габріель» від 09 вересня 2016 року №193 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_13 . В квартирі без реєстрації, зі слів сусідів, на протязі тривалого часу проживали ОСОБА_2 і її син ОСОБА_10 (а.с.19).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 березня 2015 року по справі №750/354/15-ц, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до даної квартири та зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від квартири (а.с.56-57).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 липня 2015 року скасовано рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 травня 2015 року по справі №750/2079/15-ц в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , а також в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в спірній квартирі відмовлено (а.с.58-59, 60-61).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 вересня 2015 року по справі №750/5200/15-ц, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до неї ОСОБА_3 . Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 дублікат ключів від вхідної двері до спірної квартири (а.с.62).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 08 лютого 2017 року, у справі №750/8646/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до спірної квартири та зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дублікат ключів від квартири (а.с.63-66, 67-69).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2017 року по справі №750/9850/16-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Чернігівської міської ради, КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради про зміну договору найму житлового приміщення, встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання укласти окремий договір найму та відкрити окремий особовий рахунок (а.с.70).

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки.

Зокрема в матеріалах справи наявна постанова про закриття кримінального провадження від 28 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській обл. з заявою про викрадення речей з дачного будиночку його дружиною ОСОБА_2 (а.с.23-24).

З висновку про результати перевірки за зверненням ОСОБА_1 вбачається, що 31 березня 2016 року останній звертався до ЧВП ГУНП в Чернігівській обл. з заявою про вжиття заходів до його дружини ОСОБА_2 , яка, на думку заявника, своїми протиправними діями завдала значної матеріальної та моральної шкоди заявнику, повиносила речі, якій йому належать, незаконним шляхом оформила субсидію на дану квартиру, хоча з його слів не проживає в даній квартирі на протязі тривалого часу (а.с.22).

12 серпня 2017 року та 15 серпня 2017 року ОСОБА_2 зверталась до ЧВП ГУНП в Чернігівській області з приводу вчиненням ОСОБА_1 сварок за адресою АДРЕСА_2 (а.с.88).

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокурора м.Чернігова з заявою про викрадення тонометру з квартири (а.с.25).

01 жовтня 2018 року до ЧВП ГУ НП В Чернігівській області надійшли заяви від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з проханням вжиття заходів один до одного, так як періодично погрожують фізичною розправою, ображають перешкоджають користуватись особистими речами (а.с.89).

Відповідачка ОСОБА_2 вказує на той факт, що на даний час в с.Кудрівка Сосницького району проживають її батьки похилого віку, які мають ряд хронічних захворюванням, в зв`язку з чим вона повинна часто їх провідувати і надавати необхідну допомогу, тривалий час проживати разом з ними, що підтверджується відповідними довідками (а.с.71). За інформацією Кудрівської сільської ради від 23 грудня 2019 року ОСОБА_2 дійсно доглядає своїх батьків (а.с.123).

Також в матеріалах справи наявна копія позовної заяви до Новозаводського районного суду м.Чернігова ТОВ «УКГ «Фінанс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.20); повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» про неналежне виконання заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2019 року спрямоване ОСОБА_3 (а.с.21); копії квитанцій про сплату комунальних послуг по АДРЕСА_2 (а.с.72-77); фотокартки квартири (а.с.78-35); довідка ТОВ «Гермес-север» від 11 листопада 2019 року №5 про те, що відповідач ОСОБА_3 працює на вказаному підприємстві на посаді торгового представника, посадові обов`язки якого передбачають відрядження по Чернігівській області (а.с.86).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу (ч.4 ст.156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно ч.1 с.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5-7 даної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Беззаперечним є факт того, що інтерес до спірного житла відповідачі не втратили, добровільно з нього не виселялися, частково несуть витрати по його утриманню, трьома рішеннями судів за останні п`ять років (від 27 березня 2015 року по справі №750/354/15-ц, від 03 вересня 2015 року по справі №750/5200/15-ц, від 22 листопада 2016 року по справі №750/8646/16-ц), відповідачів було вселено у спірну квартиру, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів іншого житла, тому відсутні будь-які підстави для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що вдруге вселившись за рішеннями судів відповідачі знову в квартирі жодного дня не проживали і їх особисті речі в квартирі відсутні, що являється підтвердженням їх постійного проживання в іншому житлі по АДРЕСА_4 , відповідачі не проживають в спірній квартирі вже більше двох років, що не може вказувати на їх тимчасову відсутність, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 липня 2017 року про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, ведуть окреме господарство, тому, на думку ОСОБА_1 , вказана обставина є преюдиціальною і підтверджує факт окремого проживання відповідачки разом зі своїм сином та ведення ними окремого господарства, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не підтверджують факту відсутності відповідачів за місцем своєї реєстрації. Ведення окремого господарства не є тотожним поняттю проживання в іншому жилому приміщенні.

Доводи апеляційної скарги, що судом замовчано наявність в матеріалах справи актів КП «ЖЕК-13» та довідки Деснянської районної у м.Чернігові ради, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення. Дані докази досліджені апеляційним судом в сукупності з іншими наявними доказами в матеріалах справи та відхиляються апеляційним судом, оскільки складені лише на поясненнях двох сусідів.

Доводи апеляційної скарги, що зазначаючи у рішенні наявність інших судових рішень, якими вселено відповідачів до спірної квартири, суд не звернув увагу, що даними рішеннями підтверджено, що вони в квартирі не проживали, починаючи ще з 03 вересня 2015 року, також відхиляються апеляційним судом оскільки не можуть буди підставою для скасування рішення. Судом встановлено, що протягом тривалого часу між сторонами існує спір щодо проживання в спірній квартирі, про це свідчать не лише численні рішення судів, а й звернення до поліції.

Посилання ОСОБА_1 на невірну оцінку наданих доказів не приймаються апеляційним судом на увагу, оскільки не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення, вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Заперечення відповідачів, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, стороною відповідачів заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 3200 грн. Уточнений розрахунок компенсації витрат та копії квитанцій направлені на адресу позивача 11 червня 2020 року, проте ОСОБА_1 даних документів на час розгляду справи судом апеляційної інстанції не отримав та не мав часу підготувати свої заперечення щодо розміру даних витрат, тому апеляційним судом вирішено питання розподілу судових витрат на правову допомогу відкласти до отримання ОСОБА_1 клопотання представника відповідачів та подання, за бажанням, своїх заперечень.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, що полягають у сплаті судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також при перегляді справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Головуючий: Судді: