Справа № 305/1563/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Телегазій Василь Іванович на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області, ухваленого 13 лютого 2020 року головуючим суддею Тулик І.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великобичківської селищної ради, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, відділу у Рахівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Великобичківської селищної ради, ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, відділу у Рахівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Великобичківської селищної ради №399 від 04.11.2016 року передано у власність громадянці ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення, відбулась державна реєстрація права власності на згадану земельну ділянку за відповідачем. Законодавством передбачено, що складання та підписання акту погодження меж є обов`язковим при виготовленні проекту землеустрою. У даному випадку при передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,085 га. розташованої по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, позивачем, як сусіднім землекористувачем не проводилось погодження меж і йому не було відомо про процедуру приватизації згаданої земельної ділянки, аж до 1 лютого 2018 року, коли він дізнався, що згадана земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2 , навіть попри те, що із ОСОБА_2 у нього є спір щодо меж вказаної земельної ділянки. Представникам Великобичківської селищної ради, достеменно було відомо, що дана земельна ділянка є спірною, і навіть попри це вказану ділянку, з порушенням процедури, було передано у власність ОСОБА_2 . В результаті цього, було порушено його права, за захистом яких він змушений був звернутися до суду. До земельної ділянки площею 0,085 га, що передана у власність ОСОБА_2 включено частину його земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні його родини понад 30 років і правом на приватизацію якої родина поки не скористалась. Часткове захоплення земельної ділянки, що перебуває у його постійному користуванні, позбавляє його права в повній площі провести приватизацію такої земельної ділянки. Зокрема, накладання меж зафіксоване в акті обстеження від 06.10.2016 року, складеного комісією з питань будівництва, благоустрою, комунального обслуговування, земельних відносин та екології Великобичківської селищної ради.

Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним та скасувати рішення Великобичківської селищної ради №399 від 04.11.2016 року про передачу у власність ОСОБА_2 , земельної ділянки площею 0,085 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та скасувати державну реєстрацію.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Телегазій В.І. оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог. Вказує, що схемою розташування будівель відповідача від межі земельних ділянок сторін, схемою земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача та актом комісії з питань будівництва, благоустрою, комунального обслуговування Великобичківської селищної ради від 06.10.2016 року підтверджується факт захоплення відповідачем частини його земельної ділянки. Також звертає увагу на те, що згідно договору дарування від 03.09.2009 року до відповідача перейшов у власність будинок площею 77,12 кв.м., а наразі його площа становить 191 кв.м. Вказане на думку апелянта свідчить про те, що під час добудови житлового будинку відповідачем було захоплено частину земельної ділянки позивача. Також судом порушено норми процесуального права, оскільки судом відмовлено у задоволенні його клопотання про витребування доказів, яке було заявлено представником позивача в судовому зсіданні від 21.01.2020 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, з кадастровим номером НОМЕР_1 :05:003:0358, площею 0,085 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12, 13). Підставою для виникнення права власності зазначено рішення Великобичківської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області №399 від 4 листопада 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи.

Так, відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Отже, чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, а тому, сама по собі відсутність такого погодження від суміжного землекористувача не є підставою для визнання такої приватизації незаконною.

В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що його відмова у погодженні меж земельної ділянки відповідача пов`язана з наявністю спору, оскільки відповідач захопив частину земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції позивачем не надано жодних доказів того, що він являється власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , чи її законним землекористувачем. Не надано позивачем і акту встановлення меж земельної ділянки в натурі, який за його твердженням ним не підписаний, як і не ставилося питання про витребування такого доказу. Тобто, позивачем не доведені обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо наявності в нього певних майнових прав на земельну ділянку, які за його твердженням порушені відповідачем.

При цьому безпідставними є посилання апелянта на схему розташування будівель відповідача від межі земельних ділянок сторін (а.с.8), схему земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача (а.с.9) та акт комісії з питань будівництва, благоустрою, комунального обслуговування Великобичківської селищної ради від 06.10.2016 року (а.с.10, 11). Оскільки, зазначені документи жодним чином не підтверджують наявність у позивача майнових прав щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Недоречним є й посилання апелянта на збільшення площі будинку відповідача, оскільки жодними доказами не підтверджено, що добудова (перебудова) відповідачем до житлового будинку була здійснення із частковим захопленням земельної ділянки якогось із суміжних землекористувачів.

Щодо посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, внаслідок відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, яке було заявлене представником позивача у судовому засіданні від 21.01.2020 року. То слід зазначити з цього приводу, що судове засідання від 21.01.2020 року було відкладено судом у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 61), між іншим і на підставі клопотання адвоката Телегазій В.І. (а.с. 59-60). А отже, жодного клопотання про витребування доказів у такому засідання не заявлялося та не розглядалося судом.

Крім того, зі змісту статті 84 ЦПК України слідує, що клопотання про витребування доказів подається до суду у письмовій формі, а тому, посилання апелянта на подання ним відповідного клопотання в усній формі суперечить вказаній нормі. Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права.

А отже, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування та реєстрацією права власності за відповідачем.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене та керуючись положеннями статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Телегазій Василь Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 13 лютого 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: