Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 341/1751/17

провадження № 61-46660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго»,

третя особа - Профспілковий комітет Бурштинської теплової електростанції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2018 року у складі суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» (далі - ПАТ «ДТЕК Західенерго») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов ОСОБА_2 мотивований тим, що вона працювала у Відокремленому підрозділі «Бурштинської теплової електричної станції» ПАТ «ДТЕК Західенерго» (далі - ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго», Бурштинська ТЕС) на посаді товарознавця відділу із закупівель департаменту сервісу. 07 серпня 2017 року вона звернулася до Бурштинської міської лікарні за наданням медичної допомоги, після медичного огляду їй було відкрито листок непрацездатності на період з 07 серпня 2017 року до 09 серпня 2017 року. Після чергового огляду лікаря листок непрацездатності було продовжено до 11 серпня 2017 року. Про перебування на лікарняному вона вчасно повідомляла роботодавця. 11 серпня 2017 року вона не змогла забрати листок непрацездатності через вилучення його та медичної картки головним лікарем Бурштинської міської лікарні з мотивів наявності порушень при його видачі, а отримавши листок непрацездатності 14 серпня 2017 року виявила в ньому виправлення, зокрема закреслено дату продовження лікарняного та визначено приступити до роботи 10 серпня 2017 року.

Адміністрацією відповідача її дії визначено як прогул без поважних причин та наказом від 09 листопада 2017 року № 874 її звільнено з займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул, при цьому профспілковим комітетом Бурштинської ТЕС було відмовлено у наданні згоди на її звільнення.

Посилаючись на незаконність її звільнення з роботи, оскільки прогул вчинено з поважних причин, так як лікар повідомив її про продовження листка непрацездатності до 11 серпня 2017 року, а в подальшому без її відома були внесені зміни до нього та зазначено дату виходу на роботу - 10 серпня 2017 року, про що вона дізналася лише отримавши 14 серпня 2017 року листок непрацездатності, ОСОБА_1 просила скасувати наказ ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» № 874 від 09 листопада 2017 року про її звільнення з посади товарознавця відділу із закупівель департаменту сервісу за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, поновити її на вказаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2018 року у складі головуючого судді Юсип І. М. позов задоволено.

Скасовано наказ директора ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» № 874 від 09 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді товарознавця відділу із закупівель департаменту сервісу ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» з 10 листопада 2017 року.

Стягнуто з ПАТ «ДТЕК Західенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2017 року по 21 червня 2018 року включно в розмірі 44 565 грн 95 коп. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 6 856 грн 30 коп. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати, допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач приймаючи рішення про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не врахував поважність причин відсутності її на роботі й помилково кваліфікував дії останньої як прогул, проте позивач була впевнена, що звільнена від роботи через хворобу на підставі листка непрацездатності, що свідчить про наявність підстав для поновлення її на займаній посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ДТЕК Західенерго» задоволено.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ДТЕК Західенерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач була відсутня на роботі без поважних причин, у зв`язку з чим була звільнена за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не підтверджено переконливими доказами, доведеними фактами та не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 43 Конституції України, якими кожному гарантовано право на працю і захист від незаконного звільнення, а також вимоги пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що прогул вчинено без поважних причин, при цьому не дав належної оцінки доказам наданим позивачем на підтвердження поважності причин відсутності на роботі, не дослідив обставини відкриття та видачу виправленого листка непрацездатності, належним чином не перевірив покази свідків з цього приводу, зокрема лікуючого лікаря.

Судом апеляційної інстанції не враховано рішення профспілкового комітету Бурштинської ТЕС, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача з належним обґрунтуванням такої відмови, викладеним у додатку до протоколу. Поза увагою апеляційного суду залишилися доводи позивача щодо переслідування її та її сім`ї адміністрацією відповідача, з приводу чого вони звернулися до НАБУ. При ухваленні рішення апеляційний суд не врахував, що тиск зі сторони відповідача чиниться, як на позивача, так і на її чоловіка, який також працює у ПАТ «ДТЕК Західенерго» й захищає свої трудові права в судовому порядку, зокрема оскаржує незаконні догани.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У поданому 07 травня 2019 року відзиві, ПАТ «ДТЕК Західенерго» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на те, що обґрунтування касаційної скарги щодо поважності причин прогулу ґрунтуються виключно на припущеннях, не мають доказового обґрунтування та спростовані належними доказами та фактичними обставинами встановленими судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, правильно застосував положення пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі належним чином оцінених доказів, встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про відсутність позивача на роботі без поважних причин.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала у ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» на посаді товарознавця відділу із закупівель департаменту сервісу.

З 07 серпня 2017 року по 09 серпня 2017 року позивач перебувала на лікарняному.

Комісійним актом ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» від 11 серпня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі впродовж робочого дня 11 серпня 2017 року з 8.00 годин до 16.00 години. Також у акті зазначено, що ОСОБА_1 повідомила про знаходження на лікарняному.

15 серпня 2017 року наказом № 197 ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» створено комісію по проведенню службового розслідування, за результатами якого рекомендовано притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнити за прогул.

Рішенням профспілкового комітету Бурштинської ТЕС, оформленим протоколом від 13 вересня 2017 року № 26, відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом ВП «Бурштинська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Західенерго» від 09 листопада 2017 року № 874 ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул, вчинений 11 серпня 2017 року, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 11 серпня 2017 року вона була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки вважала, що перебуває на лікарняному, й лише 14 серпня 2017 року дізналася про внесення змін до листка непрацездатності до графи стати до роботи - 10 серпня 2017 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення працівника з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України).

Згідно зі статею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Позивач була відсутньою на робочому місці 11 серпня 2018 року, що не заперечується сторонами.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Перевіривши висновок профспілкового органу на обґрунтованість, апеляційний суд зауважив, що підставою для відмови адміністрації Бурштинської ТЕС у наданні згоди на розірвання трудового договору з товарознавцем відділу закупівель ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП (прогул), відповідно до додатку до протоколу профкому від 13 вересня 2017 року № 26 (а.с. 9), були пояснення ОСОБА_1 . У цих поясненнях вона зазначала, що їй було продовжено лікарняний, що засвідчує виправлення на лікарняному, де закреслено 10 серпня 2017 року, тобто був запис про продовження, тоді як відповіді щодо виправлень лікарнею не надано. А в медичній карті вчинено запис про порушення режиму 09 серпня 2018 року за межами граф, що вказує про його вчинення «заднім (попереднім) числом».

Проте таку відмову роботодавець обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки наведені факти не були підтверджені документально, крім того, як встановлено апеляційним судом в ході перегляду справи, такі не підтвердилися фактичними даними, що містяться у справі та показами свідка, а отже відмова не підтверджена переконливими доказами, доведеними фактами та не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника ОСОБА_1 або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Також апеляційний суд зауважив, що трудова діяльність іншої особи - чоловіка позивача ОСОБА_3 не має жодного значення для оцінки трудової діяльності позивача, не впливає на її звільнення за прогул і не спростовує факту відсутності на роботі без поважних причин 11 серпня 2017 року. Жодних об`єктивних доказів упередженого ставлення до неї зі сторони адміністрації підприємства, що спричинило відсутність її на роботі, суду також не надано.

Апеляційний суд також наголосив, що прогул позивачем вчинено 11 серпня 2017 року, роботодавець вимагав пояснень від позивача з приводу відсутності на роботі, які вона надала 18 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року адміністрація підприємства звернулася за згодою до профспілкового органу на звільнення, а з 04 серпня 2017 року по 08 листопада 2017 року позивач знаходилася у відпустці, тому адміністрацією правильно проведено звільнення позивача 09 листопада 2017 року.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційноїінстанції прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В.С. Жданова В.М. Ігнатенко
С. О. Карпенко В.А. Стрільчук