Справа № 347/61/19
Провадження № 22-ц/4808/713/20
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Горейко М.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, постановлену суддею Гордієм В.І. 25 вересня 2019 року у м. Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо компенсації судових витрат. Заява обґрунтована тим, що ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.07.2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду залишено без розгляду. Однак при ухваленні судового рішення не вирішено питання щодо стягнення судових витрат, понесених відповідачами по справі за надання правової юридичної допомоги (а.с.194-195, том 1).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено (а.с.10-11, том 2).

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 в порядку статті 370 ЦПК України подала апеляційну скаргу.

Зазначила, що в січні 2019 року її син ОСОБА_4 згідно довіреності серії НАО №817583 від 22.08.2015 року від її імені підписав та подав позовну заяву до суду, де позивачем зазначена вона ( ОСОБА_3 ), а відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_4 в її інтересах 24.07.2019 року залишено без розгляду, оскільки він не мав повноважень підписувати позовну заяву, не маючи цивільно-процесуальних прав при зверненні до суду від її імені. Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви відповідачів про ухвалення додаткового рішення, однак постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.12.2019 року стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 понесені відповідачкою судові витрати в розмірі 8 000 грн.

Просить звернути увагу на те, що вона учасником справи в першій інстанції не була, позовну заяву не підписувала та до Косівського районного суду не зверталася, тому на її думку, не повинна сплачувати 8 000 грн понесених ОСОБА_1 судових витрат.

З цих підстав просить скасувати ухвалу суду (а.с.145-147, том 2).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзиви на апеляційну скаргу. Зазначили, що судовий процес тривав біля восьми місяців. Весь цей час вона та ОСОБА_2 доводили незаконність дій ОСОБА_4 в суді. ОСОБА_4 , використовуючи довіреність від ОСОБА_3 , отримував особисто всю судову кореспонденцію із суду, писав клопотання, подавав до суду від імені ОСОБА_3 заяви, кожного разу з`являвся в судові засідання. 24.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду з тих підстав, що ОСОБА_4 не мав цивільно-процесуальних прав при зверненні до суду у її інтересах. Звертає увагу на те, що на зазначену ухвалу ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Постановою апеляційного суду від 23.12.2019 року оскаржувану ухвалу від 25.09.2019 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 скасовано та стягнуто на її користь із ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 8000 грн, в частині, що стосується ОСОБА_2 залишено без змін. На дане рішення ОСОБА_3 подала касаційну скаргу і ухвалою Верховного Суду від 06.02.2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вже зазначає, що в першій інстанції не була учасником судового процесу, позовну заяву не підписувала і просить скасувати її як незаконну. На її думку, це є зі сторони ОСОБА_3 затягуванням судового процесу з умисним введенням в оману судів апеляційної і касаційної інстанцій. На даний час виконавче провадження з примусового виконання постанови апеляційного суду від 23.12.2019 року про стягнення на користь ОСОБА_1 8000 грн судових витрат зупинено через безпідставне і незаконне оскарження даної постанови. На підставі викладеного просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити та стягнути із ОСОБА_3 на їх користь по 4000 грн понесених ними судових витрат.

У судове засідання не з`явилися апелянт ОСОБА_3 та відповідачі, про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу суду надійшло клопотання апелянта ОСОБА_3 про розгляд справи без її участі (а.с.187, том 2). Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 причини неявки у судове засідання не повідомили, хоча поштова кореспонденція про день, місце та час розгляду справи їм вручена 22.05.2020 року, тобто завчасно.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів задовольнила клопотання апелянта про розгляд справи за її відсутності, розглянувши справу за відсутності усіх учасників.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що в січні 2019 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду. Позовна заява від імені ОСОБА_3 підписана ОСОБА_4 та подана у канцелярію Косівського районного суду Івано-Франківської області 11 січня 2019 року. Повноваження ОСОБА_4 підтверджувалися довіреністю серії НАО №817583, виданою ОСОБА_3 22 серпня 2015 року строком на десять років і дійсною до 22 серпня 2025 року, посвідченою державним нотаріусом Косівської районної державної нотаріальної контори Антонюк О.В., зареєстрованою в реєстрі за № 691 (а.с.1-3, том 1).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду залишено без розгляду (а.с.189, том 1). Зазначена ухвала суду набрала законної сили після перегляду в апеляційному порядку на підставі постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, якою апеляційна скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення, а ухвала від 24 липня 2019 року без змін (а.с. 56-58, том 1).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок неправомірного звернення до суду відмовлено (а.с.10-11, том 2).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року зазначену ухвалу в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 скасовано та постановлено в цій частині нове судове рішення. Заяву ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 8000 грн. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні його заяви про стягнення понесених судових витрат без змін (а.с.104-107, том 2).

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року (а.с.139-140, том 2).

У апеляційній скарзі, поданій в порядку статті 370 ЦПК України на оскаржувану ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2019 року про відмову в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення судових витрат за надання правничої допомоги за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доводи апелянта ОСОБА_3 зводяться до того, що позовна заява від її імені підписана її сином ОСОБА_5 , а вона у суді першої інстанції учасником судового процесу не була, позовну заяву не підписувала та до суду першої інстанції не зверталася і ці обставини встановлені в ухвалі суду про залишення позову без розгляду, оскільки суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 , не будучи адвокатом, не мав повноважень на ведення справи. Тому суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги саме з цих мотивів, а не з мотивів не підтвердження обсягу наданих послуг адвокатом та здійснених витрат стороною відповідача. Тому, на її думку, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, виходячи з таких підстав.

Як встановлено із матеріалів справи, подаючи позов в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 діяв на підставі довіреності, виданої йому 22 серпня 2015 року строком на десять років і дійсною до 22 серпня 2025 року. Цією довіреністю ОСОБА_3 уповноважила, зокрема, ОСОБА_4 бути її представником, зокрема і в судах, а саме подавати позовні заяви та вести від її імені, в тому числі, цивільні справи в судах всіх рівнів, з усіма правами, якими наділений законом позивач, відповідач, треті особи і потерпілий, здійснювати усі процесуальні дії, зміни предмета або підстав позову, збільшення або зменшення позовних вимог, оскарження рішень, постанов або інших документів суду, подавати будь-які заяви та клопотання (як письмові, так і усні) , що стосуються виконання передбаченого у довіреності та обґрунтовувати прохання і побажання, викладені в них з правом підпису (а.с.111, том 1).

Залишаючи ухвалою від 24 липня 2019 року позов без розгляду, поданий в інтересах ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, які прийняті після видачі довіреності та якими визначено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131 -1 та статті 131 - 2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Тобто лише у зв`язку з цією обставиною, що ОСОБА_4 не є адвокатом, а на час подачі позову набули чинності зміни до Закону щодо представництва, яке може здійснюватися лише професійними адвокатами у справах, що не відносяться до малозначних (за ціною позову), позовна заява залишена без розгляду. З такою позицією суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, залишивши постановою від 23 жовтня 2019 року, ухвалу без змін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У відповідності до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

За приписами ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цівільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин (правова позиція, висловлена у постанову Верховного Суду України № 6-165 цс 13 від 12 лютого 2014 року).

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Довіреність була посвідчена та зареєстрована нотаріусом у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03. 2004 року за N 283/8882, яка була чинною на момент посвідчення довіреності.

Зміст та форма довіреності відповідали чинному законодавству України на момент її посвідчення, а отже цей правочин не є нікчемним.

Позивачем ця довіреність не була відкликана на момент подачі позову та не оспорюється в судовому порядку.

Хоча і позовна заява була підписана від імені ОСОБА_3 . ОСОБА_4 , а також в усіх судових засіданнях він діяв від імені ОСОБА_3 , однак ОСОБА_3 особисто оскаржила в апеляційному порядку ухвалу Косівського районного суду від 24.07.2019 року про залишення позову без розгляду, підписавши апеляційну скаргу (а.с.14-16, том 2), за змістом якої вона схвалювала дії ОСОБА_4 щодо підписання позовної заяви, зазначаючи у абзаці шостому апеляційної скарги (а.с.15, том 2) про те, що вона як позивач вважає, що згідно даного доручення НАО 817583, виданого державним нотаріусом 22 серпня 2015 року з правом підпису її син ОСОБА_4 мав повне право підписати дану позовну заяву від її імені.

Крім того, ОСОБА_3 у цій апеляційній скарзі зазначає, що нею було подано клопотання про призначенні у справі експертизи на предмет руйнування будівельних матеріалів та дерев`яного будинку (абзац 9) (а.с.15, том 1).

У матеріалах справи наявне таке клопотання від 07.05.2019 р. про призначення судової будівельно-технічної експертизи, підписане Ковалюком М.І. (а.с.97-98, том 1).

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі, поданій 09.09.2019 року на ухвалу Косівського районного суду від 24.07.2019 року, свідчить про її обізнаність про рух справи та спростовує її доводи щодо перевищення повноважень її представником, визначених у довіреності, та несхвалення його дій щодо підписання і подання позовної заяви.

За змістом частин 1,3 та 4 статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, тому вона підлягає залишенню без задоволення. Підстави для скасування раніше прийнятої постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 370, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення від 25 вересня 2019 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 19.06.2020 року.