Справа № 361/864/20
Провадження № 2/361/1839/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

/заочне/

23 червня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Мельниченко Я.І., з участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що вона є власниками даного будинку, хоча зареєстрована за іншою адресою. В даному будинку зареєстровані та фактично проживають її батьки. Крім них у будинку також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , діти її рідного брата. Відповідачі з 1994р. не проживають в даному будинку, її брат разом з родиною, в тому числі і відповідачі, переїхав жити в с. Требухів у свій будинок, який йому подарували їхні батьки. На даний час вона зі своїми племінниками не спілкується, в будинку вони не проживають з 1994 року, не сплачують комунальні послуги, їх речі відсутні. Позивач та її батьки, які проживають у даному будинку, не можуть оформити соціальні пільги у зв`язку з наявністю реєстрації відповідачів.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному.

Відповідачі в судове засідання не з?явилися жодного разу, були повідомлені належним чином, рекомендованими листами за місцем зареєстрованого проживання. Відзиву відповідачі не подавали.

Суд ухвалив справу розглянути заочно, відповідно до ст.280-281 ЦПК України.

З наданих доказів судом встановлено такі обставини:

З договору дарування вбачається, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Красилівської сільської ради від 29.01.2020р. встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які у вказаному будинку не проживають.

Згідно акту обстеження житлових умов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прописані у будинку АДРЕСА_1 , але в ньому не проживають .

Свідок ОСОБА_6 в суді підтвердила, що у будинку проживають батьки позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а їхні внуки, племінники позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у будинку не проживають ще з дитинства, коли разом з батьками переїхали жити у інший будинок.

Таким чином, суд встановив такі факти:

Позивач є власником будинку.

Відповідачі зареєстровані на проживання у даному будинку як члени сім?ї співвласника. Відповідачі не були і не є співвласниками даного майна, відповідачі були вселені у жиле приміщення у якості членів сім?ї.

Відповідачі не проживають у будинку з 1994 року, не користуються будинком тривалий час, значно більше одного року.

Не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом всього зазначеного часу.

Не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідачів у будинку, і не встановлено підстав для збереження за ними права користування даним жилим приміщенням.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - даним будинком, з підстав, передбачених ст..405 ЦК України.

Керуючись ст.ст.321,391,405 ЦК України, ст.156 ЖК України, ст.ст.259-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити;

визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява буде подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного рішення. у разі, якщо повне рішення не вручено у день проголошення або складення повного рішення, позивач має право на поновлення строку, якщо апеляційну скаргу буде ним подано протягом 30 днів з дня отримання повного рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду або згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК- через суд першої інстанції, який ухвалив рішення..

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не будуть подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно Закону № 540-IX від 30.03.2020 та п.3 перехідних положень ЦПК - під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строк апеляційного оскарження, визначений статтею 284, 354 ЦПК, продовжується на строк дії такого карантину.

Повне рішення виготовлено 25.06.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова