Справа № 509/821/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року. Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представника позивачки (заявниці) ОСОБА_1 адвоката Котика Ф.І.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь клопотання ОСОБА_1 , за участю ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що перебуває і спільній частковій власності та за зустріним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.04.2018 р., був повністю задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що перебуває і спільній частковій власності ; виділено ОСОБА_1 в натурі, в приватну власність, в житловому будинку (літ. «А»), що розташований за адресою : АДРЕСА_1 наступні приміщення : веранду « АДРЕСА_2 », площею 9,0 м2, коридор «1-2», площею 6,7 м2, котельню «1-3», площею 2,3 м2, кухню «1-4», площею 8,3 м2, санвузол «1-5», площею 4,6 м2, житлову кімнату «1-6», площею 9,1 м2, частину коридору «1-8», площею 5,7 м2, довжиною 3,88 м., житлову кімнату «1-10», площею 21,4 м2, погріб з шийкою (літ. «а,а1»), гараж (літ. «Б»), літній душ (літ. «Г»), кладову (літ. «Д»), ворота «№1», частину огорожі «№2», загальною довжиною 14,99 м. (відрізки, довж. 12,25 м., 0,65 м. та 2,09 м.), цистерну «№3», водопровід «№4», а всього загальною площею 67,1 м2 (що на 14,15 м2 менше ідеально належної частки), житловою площею 30,5 м2 (що на 16,5 м2 менше ідеально належної частки) з реальною часткою, яка складає 73/100, що менше ідеально належної частки на 1/10, вхід ззовні у дану частину житлового будинку здійснюється з боку лівого бічного фасаду житлового будинку через ганок у приміщення веранди «1-1» ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за більшу частку після розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 74327,50 грн. ; зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок, виконати наступні роботи : по улаштуванню неармованої глухої цегляної перегородки в коридорі «1-8», товщиною в 0,5 цеглини, з оздобленням простим штукатуренням поверхні перегородки цементно-вапняним розчином по каменю та бетону, загальною вартістю робіт 1158 грн. ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у виді судового збору в розмірі 5404 грн. ; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовлено.

22.10.2018 р. до Овідіопольського райсуду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з клопотанням про ухвалення додаткового рішення, в якому просила суд, ухвалити додаткове рішення в частині прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 від 19.12.2017 року, ухвалити додаткове рішення в частині : визначити, що виділена в натурі частка ОСОБА_1 в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 складає 73/100 частин замість первісно належних їй 5/6 частин ; визначити, що у власність ОСОБА_2 виділяються в натурі в житловому будинку (літ. «А») житлову «1-7», пл. 9,9 м2 ( 61364 грн.), частину коридору «1-8», пл. 4,5 м2, довжиною 3,05 м. (27893 грн.) , житлову «1-9», пл. 16,0 м2 (99174 грн.), частину (31/50) огорожі «№2», загальною довжиною 24,62 м. (7307 грн.), а всього вартістю 195738 грн., загальною площею 30,4 м2, житловою площею 25,9 м2, що складає 27/100 часток замість первісно належних йому 1/6 частки. Вхід ззовні у дану частину житлового будинку необхідно організувати шляхом переобладнання частини віконного отвору у дверний з боку головного фасаду житлового будинку через приміщення коридору «1-8». Варіант передбачає можливість організації приміщення кухні в житловій «1-7» та санвузла в частинах приміщень житлової «1-7» або «1-9» та коридору «1-8» шляхом встановлення перегородок та відповідного обладнання. Покласти обов`язок з виконання вказаних робіт на ОСОБА_2 . В разі прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , визначити порядок користування земельною ділянкою що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , згідно якому : співвласниці ОСОБА_1 виділити земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами, площею 944,2 м2. Вхід і в`їзд на ділянку залишити з боку головного фасаду ділянки, з АДРЕСА_1 , через ворота (№1). Співвласнику ОСОБА_2 виділити земельну ділянку під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглу до них і не зайняту під забудовами, площею 188,8 м2. Вхід і в`їзд на ділянку організувати з боку головного фасаду ділянки, з АДРЕСА_3 поділу між ділянками, що виділяються в особисте користування співвласників, буде проходити наступним чином : від роздільної межі земельної ділянки з боку Головного фасаду (головним фасадом вважається фасад з боку АДРЕСА_4 . Маяковського), з відступом від лівого бічного фасаду ділянки 16,88 м., по прямій, перпендикулярній лінії головного фасаду земельної ділянки, довжиною 7,80 м.; поворот направо, по прямій, довжиною 2,80 м., паралельній лінії головного фасаду земельної ділянки до перетину із лінією лівого бічного фасаду будинку в точці, що знаходиться на відстані 3,48 м. від лівого кута головного фасаду житлового будинку; далі по відрізкам, які проходять посередині розділових міжквартирних перегородок (див. варіант поділу житлового будинку в додатку 1), із довжинами відрізків 7,80+0,22+4,15 м., до перетину із правим бічним фасадом житлового будинку в точці, що знаходиться на відстані 3,26 м. від правого кута головного фасаду житлового будинку; далі прямо по лінії подовження, паралельно лінії головного фасаду земельної ділянки по прямій, довжиною 9,87 м.; поворот направо, по прямій, довжиною 7,58 м., до перетину із лінією головного фасаду земельної ділянки з відступом від правого бічного фасаду ділянки 2,09 м.

Вказане клопотання мотивовано тим, що суд, при ухваленні рішення від 20.04.2018 р. нібито не розглянув і не вирішив по суті вказану частину позовних вимог, які заявлялись позивачкою ОСОБА_1 у первісному позові від 09.03.2017 р., та не визначив нові ідеальні частки співвласників у праві власності на спірний будинок згідно виділених часток, а задовольнив лише збільшені позовні вимоги в редакції від 10.04.2018 р.. Також, позивачка ОСОБА_4 стверджує, що суд начебто не вирішив процесуальне питання про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 та його об`єднання з первісним позовом ОСОБА_1 або про повернення зустрічного позову, а тому вважає, що з приводу вказаних вимог, судом має бути прийнято додаткове процесуальне рішення, так як суд не зазначив в рішенні про частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка виділяється ОСОБА_2 та не вказав, яку частину у будинку складають виділені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 приміщення, господарські будівлі та споруди, а в разі об`єднання з первісним позовом додаткове рішення, в тому числі, в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, з приводу чого до суду подавались і досліджувались докази у виді експертного дослідження щодо визначення порядку користування земельною ділянкою.

Листом 23.10.2018 р. Вих. № 9247/18 суддя Овідіопольського райсуду Одеської області Гандзій Д.М. повідомив всіх сторін по справі, що слухання вищевказаного клопотання про ухвалення додаткового рішення буде призначено до розгляду після розгляду апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.04.2018 р. та повернення цивільної справи № 509/821/17 до Овідіопольського райсуду Одеської області, яким справу разом із апеляційною скаргою ОСОБА_2 було направлено до апеляційного суду Одеської області із супровідним листом № 4442 від 24.05.2018 р.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 р., яка набрала законної сили з дня її прийняття і ніким не була оскаржена, частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.04.2018 р. скасовано в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_2 та прийнято в цій частині постанову, якою вселено ОСОБА_2 в 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_5 АДРЕСА_1 , в решті рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.04.2018 р. залишено без змін.

Після повернення вказаних матеріалів цивільної справи з Одеського апеляційного суду 27.03.2020 р., супровідним листом Вих. № 2893/20 від 01.04.2020 р., Овідіопольський райсуд Одеської області повідомив про призначення слухання клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення на 13.05.2020 р. о 11:00 год. Однак, у зв`язку з відсутністю належного повідомленням про дату, час та місце проведення судового засідання ОСОБА_2 , судове засідання було відкладене на 16.06.2020 р. о 15:00 год.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Котик Ф.І. підтримав клопотання ОСОБА_1 , яке просив задовольнити з підстав, викладених у клопотанні ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення з підстав його безпідставності та надуманості та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на клопотання ОСОБА_1 , зокрема зазначивши, що ОСОБА_1 у своєму клопотанні фактично заявляє позовні вимоги, які не були предметом розгляду судом при розгляді справи по суті, подібні вимоги не заявлялись ні позивачкою ОСОБА_1 як у первісному, так і у збільшеному позові, ні відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , а згідно ст. 13 ЦПК України, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Крім цього, зазначив, що приписами ст. 270 ЦПК України, повністю визначений перелік підстав, з яких суд, за заявою учасників справи, може ухвалити додаткове рішення. Однак, жодної підстави для ухвалення додаткового рішення, передбаченої ст. 270 ЦПК України, ОСОБА_1 у своєму клопотанні не вказала, а суть її клопотання зводиться не до ухвалення додаткового рішення, а до прийняття судом нового рішення по позовним вимогам, які жодною із сторін провадження не заявлялись, а тому просив суд, відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Заслухавши думку представників сторін та дослідивши матеріали зазначеної цивільної справи та клопотання про ухвалення додаткового рішення, суд вважає, що в задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із ст. 270 ЦПК України - суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК (1618-15); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.

При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав - суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Суд наголошує, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі ( стаття 263 ЦПК України). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Рішення суду повинно бути повним, тобто повинно вирішувати усі позовні вимоги та усі питання, пов`язані із розглядом спору. Способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення.

Згідно з уже розробленими теоретичними підходами, зробленими на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, існують такі критерії мотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Низка рішень ЄСПЛ містить та розвиває такий підхід до обґрунтованості судових рішень, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд встановив, що ні в первісному позові ОСОБА_1 від 09.03.2017 р., ні у збільшених позовних вимогах в редакції позову від 10.04.2018 р. ні позивачкою, ні її представником не заявлялося позовних вимог про визначення порядку користування (виділення) частини земельної ділянки під особисте користування під спірним житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

Крім цього і відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові також не ставилося позовних вимог щодо визначення порядку користування (виділення) частини земельної ділянки під особисте користування під спірним житловим будинком за адресою : АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, такі позовні вимоги судом не розглядалися і з цього приводу сторони провадження не надавали доказів та своїх пояснень, які судом не досліджувалися.

Про вказане було зазначено судом в мотивувальній частині рішення суду від 20.04.2018 р., а саме : «……Однак, враховуючи, той факт, що питання (позовні вимоги) про виділення у користування відповідача ОСОБА_2 певних приміщень спірного будинку, а також позовні вимоги про порядок користування (виділення) часток земельної ділянки, загальною площею 0,11 га, на якій розташований весь спірний житловий будинок, і яка знаходиться у фактичному користуванні сторін, як в первісному позові ОСОБА_1 (в редакції від 10.04.2018 р.), так і у зустрічному позові ОСОБА_2 (в редакції від 31.01.2018 р.) - сторонами провадження не ставиться і такі позовні вимоги сторонами не заявлялись, і виходячи з того, що суд не може вийти за межі заявлених сторонами позовних вимог згідно приписів ст. 13 ЦПК України, вказані питання, вирішені експертом судом не розглядаються, враховуючи, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, виходячи з принципу пропорційності, диспозитивності та на засадах змагальності.

При чому, ні позивачка ОСОБА_1 , ні відповідач ОСОБА_2 не оскаржували в апеляційному порядку в цій частині рішення суду від 20.04.2018 р., що вбачається з постанови ОАС від 12.03.2020 р., яка також ніким із учасників провадження не була оскаржена в касаційному порядку.

На підставі викладеного, при ухваленні рішення, суд повністю дотримався вимог ст. 13 ЦПК України, не вийшовши за межі позовних вимог, а тому посилання ОСОБА_1 у своїй заяві та її представника в судовому засіданні при розгляді клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення є безпідставними та надуманими.

Також є необґрунтованими посилання ОСОБА_1 та її представника про те, що суд нібито не вирішив позовних вимог про виділені у власність ОСОБА_1 частин приміщень спірного будинку та не визначив її ідеальну частку і вказане спростовується ч. 2 резолютивної частини рішення.

Також є хибними посилання ОСОБА_1 та її представника про те що судом не ухвалено рішення по суті з приводу первісних вимог ОСОБА_1 стосовно частини житлового будинку з будівлями та спорудами, яка виділяється відповідачу ОСОБА_2 та яку частку у спірному будинку складають виділені ОСОБА_2 приміщення, будівля, споруди, що начебто унеможливлює реєстрацію права власності на підставі такого рішення з огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 перебирає на себе повноваження на представництво відповідача ОСОБА_2 в судовому процесі заявляючи такі позовні вимоги від імені ОСОБА_2 , який не уповноважував ні ОСОБА_1 , ні її представника ОСОБА_6 на представництво своїх інтересів в суді, враховуючи неприязні стосунки сторін, про що вказав суд у рішенні, а особисто ОСОБА_2 з подібними позовними вимогами до суду не звертався і про це не просив суд у своєму зустрічному позові, а тому вони судом не розглядались і з цього приводу не надавали пояснень або доказів, інакше це було б порушенням принципу диспозитивності судового процесу щодо розпорядження учасником процесу своїми процесуальними правами щодо предмета спору на власний розсуд, порушило б пропорційність у цивільному процесі, змагальність сторін, так як згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог та це суперечило б правам людини в розрізі ЄКПЛ та практики ЄСПЛ, яку застосовують національні суди у своїх рішеннях.

Є безпідставними твердження ОСОБА_1 про те, що суд не прийняв процесуального рішення про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 та його об`єднання з первісним позовом, ні про його повернення, так як вказане свідчить про те, що представник позивачки ОСОБА_1 , який фактично виготовив її клопотання про ухвалення додаткового рішення не знайомився з матеріалами даної цивільної справи, в 1 томі якої мається первісний зустрічний позов ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, виділення в натурі частки із спільної часткової власності, визначення порядку користування земельною ділянкою від 19.12.2017 р., який був залишений ухвалою суду без руху на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК України та уточнений зустрічний позов в редакції від 31.01.2018 р., в якому ОСОБА_2 просив суд, вселити його у приміщення будинку за адресою спірного будинку : АДРЕСА_1 , який ухвалою суду від 31.01.2018 р. був об`єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності (Т. 1 а.с. 101-102,108,114-117,121).

При чому, в зустрічному позові ОСОБА_2 ставилася єдина позовна вимога про вселення у приміщення спірного будинку і будь-яких інших позовних вимог ним не заявлялось, чому була надана оцінка колегією суддів у постанові ОАС від 12.03.2020 р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у рішенні суду від 20.04.2018 р. суд повністю задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , з чим вона повністю погодилась, не оскаржуючи прийняте рішення на протязі 2-х років, на відміну від ОСОБА_2 , чию апеляційну скаргу було задоволено та скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_2 та задоволено його зустрічний позов в межах заявленим ним позовних вимог.

Суд звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2 оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції саме в частині відмови йому у зустрічному позові про вселення і не оскаржував рішення суду в будь-якій іншій частині.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає клопотання ОСОБА_1 таке, що зводиться до вирішення нових позовних вимог, які не ставилися перед судом і є предметом розгляду нового позову, а доказів неможливості реєстрації права власності ОСОБА_1 своєї частини спірного будинку, її представником суду не надано, як і не надано доказів звернення ОСОБА_1 до державного реєстратора з цими питаннями і про його відмову в державній реєстрації, а тому твердження представника ОСОБА_1 носять гіпотетичний характер, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, Постановою Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 , за участю ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено та підписано 17.06.2020 р.

Суддя Овідіопольського

районного суду Д.М. Гандзій