Ухвала

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 711/9022/19

провадження № 61-8306ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області

від 08 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 березня

2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована

особа - Придніпровський районний суд м. Черкаси, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту наявності трьох значимих недоліків встановлених трьома судами у справі № 823/1727/17, а саме: неправильної назви суду, зазначеної у рішенні від 16 квітня 2004 року у справі

№ 2-59/04, відсутність Державного Герба України і відсутність прізвища та ініціалів головуючого судді у резолютивній частині рішення суду. Також заявник зазначав, що необхідно надати роз`яснення чи підлягає до виконання дефектне рішення, якщо суд вважатиме, що заява не підлягає до розгляду, враховуючи, що згідно рішень Європейського суду з прав людини «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року

№ 2943/02 та «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року № 1811/06 держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чиновники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню перебувають у межах контролю органів влади.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначав, що 16 квітня 2004 року суддею Придніпровського районного суду м. Черкас Драник Н. П. ухвалено рішення, яким йому відмовлено у позовних вимогах до Черкаського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Черкаського обласного комітету профспілки працівників і підприємців торгівлі, громадського харчування та послуг, Черкаського обласного комітету профспілки працівників споживчої кооперації, третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та профзахворювань України у м. Черкаси про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, відшкодування моральної шкоди. Вказане судове рішення містить недоліки, а саме: неправильна назва суду, відсутність Державного Герба України і відсутність прізвища та ініціалів головуючого судді у резолютивній частині рішення суду. При виконанні вказаного рішення Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси змінюється назва суду, вказаного у рішенні від 16 квітня 2004 року, чим порушуються його конституційні права та свободи. Заявник посилається на

пункти 26, 27 Постанови Верховного Суду України за касаційною скаргою заявника на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у справі за його позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, в яких вказано, що посилання скаржника на неправильну назву суду, зазначеного у рішенні від 16 квітня 2004 року у справі № 2-59/04, відсутність Державного Гербу України і відсутність прізвища та ініціалів головуючого судді в резолютивній частині рішення суду - не вказує на протиправність дій відповідача щодо видачі копії рішення, оскільки вказані недоліки наявні в оригіналі самого рішення, що встановлено судами попередніх інстанцій. Правильність оформлення судового рішення у справі № 2-59/04 не може бути предметом судового розгляду у цій справі.

Також заявник зазначав, що ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 червня 2004 року Драник Н. П. йому було відмовлено у заяві про роз`яснення рішення суду від 16 квітня 2004 року. Він звернувся із вказаною заявою для встановлення факту дефектності рішення від 16 квітня 2004 року, а не фактів, які встановлюються цим рішенням. На його думку суд має встановити, що рішення

від 16 квітня 2004 року, видане саме на його ім`я в дійсності йому належить і гарантує відновлення припинених його особистих та майнових прав.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 19 березня

2020 року, відмовлено у задоволенні заяви.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивоване тим, що факт, який просить встановити заявник, не відноситься до переліку фактів, які визначенні

статтею 315 ЦПК України. У частині другій статті 315 ЦПК України вказано, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Однак, встановлення факту наявності недоліків у оформленні рішення суду не є юридичним фактом від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 січня

2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана у травні 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка) перелічених у

пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Придніпровський районний суд м. Черкаси, про встановлення факту, що має юридичне значення, повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак