ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/173/20
Провадження № 22-ц/4820/987/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року, суддя Павлова А.С., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

В січні 2020 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № б/н від 25.03.2010 року відповідач отримала кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 09.12.2019 року у ОСОБА_1 перед Банком виникла заборгованість, яка становить 61751,48 грн., з яких 38589,80 грн. заборгованість за тілом кредита, 6394,50 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 13350,44 грн. нарахована пеня; 500 грн. штраф (фіксована частина), 2916,74 грн. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема, не враховано, що відповідачем не було оспорено правомірність договору або окремих його частин. Безпідставним є застосування судом висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №750/6058/17-ц, від 23.12.2019 року у справі №572/1169/17-ц, вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що відповідач користувався кредитними коштами, між сторонами узгоджено умови кредитування, які викладені у відповідній довідці, підписаній сторонами, відтак дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача тіла кредиту, відсотків, штрафу та пені по кредиту, чим допустив грубе порушення норм цивільного права та умов кредитного договору.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.03.2010 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 17).

Факт звернення відповідача до банку підтверджується наданою позивачем копією анкети-заяви і копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 17, 36).

Анкета-заява не містить інформації про те, яка сума кредиту була надана позичальнику. У цьому документі зазначено, що відповідач згідна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Бажаний кредитний ліміт 3000 грн.

Разом із позовною заявою, крім копій анкети-заяви і паспорта на ім`я ОСОБА_1 позивач подав до суду розрахунки заборгованості станом на 31.05.2015 року, 30.09.2019 року та 09.12.2019 року (а.с. 7-16), які містять лише підпис представника банку, довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» підписану сторонами (а.с. 18), витяг із Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 19-35), який не містить підпису відповідача про ознайомлення саме з цією редакцією Умов та правил, копію відомостей з ЄДРПОУ (а.с. 37), копію довіреності представника банку (а.с. 38), копію банківської ліцензії (а.с. 39), копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 40), копію 1 та 2 сторінки статуту АТ КБ «Приватбанк» (нова редакція) (а.с. 41-42).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку не підписані ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці витяги з умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку. В анкеті-заяві від 25.03.2010 року розмір наданого кредитного ліміту не вказано, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про обов`язок повернути кошти і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначено виду і номеру картки, а також реквізитів карткового рахунку. Долучені до позову розрахунки заборгованості не можуть бути доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами та не підтверджують отримання кредиту, видачу кредитної карти, фактичне використання кредитних коштів відповідачем, оскільки вони не є первинним обліковим бухгалтерським документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно, не можуть підтверджувати здійснення тих чи інших операцій. У разі встановлення існування договірних зобов`язань цей розрахунок може мати лише інформаційний характер для обрахування ціни позову. Матеріали справи не містять доказів надання Банком кредитних коштів відповідачу та розпорядження такими останньою. Банк, звертаючись до суду з позовом, повинен був довести факт надання кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), однак своїх обов`язків із доказування обґрунтованості своїх вимог не виконав. Надана банком довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» не спростовує висновків суду щодо недоведеності позову. Зокрема, така не містить відомостей про розмір кредитного ліміту, про відкриття відповідного рахунку, про отримання кредитних коштів відповідачем, про строк дії кредитного договору, про право нарахування Банком штрафів, а також право Банку змінювати процентну ставку тощо.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 25.03.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 25.03.2010 року укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого остання погодилась, що отримає кредит у вигляді встановленого Банком кредитного ліміту на картковий рахунок із відповідними умовами його використання та погашення (а.с.17-18).

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 25.03.2010 року ОСОБА_1 надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 25.03.2010 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом Банк зазначив, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, довідку про умови кредитування від 25.03.2010 року, розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Як вбачається зі змісту довідки про умови кредитування від 25.03.2010 року, яка підписана сторонами, позичальник погодився на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць та розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, згідно якого загальна пеня складається із сум двох видів пені, з яких один вид вираховується за наступною формулою: базова % ставка за договором поділена на 30 та нараховується за кожен день прострочення кредиту та інша пеня вираховується як 1% від заборгованості, але не менше 10грн. в місяць та нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. Сторонами також визначено розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 500 грн. + 5% від суми позову та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо (а.с. 14).

В апеляційній скарзі Банк стверджує, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Колегія суддів зауважує, що підписані позичальником анкета-заява та довідка не містять посилання на суму бажаного кредитного ліміту та картку, за якою він видається. Банком також не надано суду доказів на підтвердження видачі позичальнику кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Вказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 221/5089/16-ц, від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, від 13 червня 2019 року у справі № 330/1842/16-ц.

Банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення 13350,44 грн. пені, штрафів та заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 38589,80 грн., а також заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 6394,50 грн., посилався в тому числі на підписану сторонами довідку про умови кредитування від 25.03.2010 року. Разом з тим колегія суддів зазначає, що зі змісту вказаної довідки (а.с.18) не вбачається досягнутої між сторонами згоди щодо терміну виконання зобов`язань, а саме з якого моменту грошове зобов`язання, зокрема щодо сплати основної суми (тіла) кредиту вважається простроченим, коли строк платежу та по якому із грошових зобов`язань є порушеним. Заявляючи в апеляційній скарзі про погоджену між сторонами плату за використання кредитних коштів в розмірі 2,5% на місяць Банк не взяв до уваги, що вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом позовна заява не містить, встановленого строку платежу по кожному із зобов`язань, для перевірки проведеного розрахунку щодо нарахованих ОСОБА_1 пені та штрафів зі змісту позовної заяви та доданих документів також не вбачається.

Банком не долучено до позовної заяви розрахунку щодо нарахованих відповідачці індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої відповідачкою суми, що позбавило суд можливості провести перевірку правильності нарахувань цієї частини грошових вимог.

В той же час до апеляційної скарги Банк додав виписку за період з 26.03.2010 року по 01.03.2020 року та довідку із зазначенням номерів кредитних карток, дат їх відкриття та терміну дії (а.с. 72-78, 90).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На момент подачі позовної заяви до суду першої інстанції та під час розгляду судом першої інстанції даної справи вказані докази були наявні у позивача, однак він не подав їх до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі Банк не навів об`єктивних причин, які перешкодили йому подати зазначені докази у встановлений законом строк.

Таким чином апеляційний суд не вбачає правових підстав для дослідження вищевказаних документів з урахуванням встановлених обставин справи.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова