Справа № 583/813/20
29 травня 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого-судді - Плотникової Н.Б.
при секретарі - Логвиненко Л.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3
третя особа: Служба у справах дітей Охтирської міської ради
про відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення її батьківських прав,
05.03.2020 року представник позивачки - адвокат Діброва К.Ю. звернувся до суду з позовною заявою про відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, в якій просить відібрати у матері ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину позивачці ОСОБА_1 . Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 . Коли доньці виповнився рік, відповідачка залишила її та поїхала за заробітки, з того часу вона їздить на заробітки постійно, вихованням дитини не займається, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Весь цей час малолітня дитина ОСОБА_2 проживає разом з позивачкою ОСОБА_1 , яка доводиться їй бабусею, яка і займається вихованням та матеріальним забезпеченням дівчинки. Відомості про батька дитини взагалі відсутні. Враховуючи те, що відповідачка не приділяє донці належної уваги, не займається належним чином її вихованням, свідомо та умисно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не проявляє належного батьківського піклування, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з наведених в позовній заяві мотивів.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву не надала, справа розглядається в порядку заочного провадження.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Охтирської міської ради Гмиря В.П. в судовому засіданні вважає доцільним відібрати у ОСОБА_3 її малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину бабусі - ОСОБА_1 .
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.05.2009 року серії НОМЕР_1 . (а.с. 8)
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 14.01.2019 року № 15-13/536 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 12)
Згідно довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради позивач ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , сином ОСОБА_6 та онукою ОСОБА_2 Донька позивачки - ОСОБА_3 за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає. (а.с. 13)
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно вимог ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визнають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Частиною 1 ст. 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
За приписами ч. ч. 1, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно вимог ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.
Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок.
Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
В п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, крім іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Відповідно до роз`яснень п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси)
З аналізу приведених норм права, вбачається що основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або морального виховання. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, і з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.
Таким чином, суд констатує безумовне право батьків на виховання дітей, однак, вважає, що у даному випадку неможливо надати перевагу саме цьому праву, оскільки воно суперечить інтересам дитини, які мають першочергове значення при вирішенні справи.
Крім того, суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), в якій зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Судом встановлено, що мати малолітньої ОСОБА_2 належним чином не виконує батьківських обов`язків щодо належного виховання та розвиту дитини. З наявних у справі письмових доказів встановлено, що мати протягом тривалого часу з 2010 року не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного матеріального утримання, її життям не цікавиться, хоча має реальну можливість виконувати свої батьківській обов`язки стосовно своєї дитини. Така поведінка відповідачки ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_2 свідчить про свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
В судовому засіданні було встановлено, що малолітня ОСОБА_2 проживає разом зі своєю бабою - ОСОБА_1 у належній останній квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 забезпечує для онуки ОСОБА_2 належні побутові, санітарно гігієнічні умови проживання, піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
В судовому засіданні була допитана малолітня ОСОБА_2 , яка повідомила суду, що бажає проживати разом з бабусею.
ОСОБА_3 подала письмову заяву, засвідчену нотаріально, в якій надала згоду на відібрання та передачу доньки ОСОБА_2 на виховання бабусі ОСОБА_1 (а.с. 23).
Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Охтирської міської ради надав суду висновок, в якому в інтересах дитини підтримує позов у повному обсязі та просить його задовольнити, оскільки мати ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не утримує дитину. У свідоцтві про народження батько дитини записаний за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Малолітня ОСОБА_2 проживає разом з бабусею, яка займається її вихованням, навчанням, утриманням. Мати дитини під час співбесіди повідомила, що вона не заперечує проти відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав.
Згідно вимогами ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.
Таким чином, відібрання дитини у батьків це санкція за невиконання батьківських обов`язків, яка не є крайнім і незворотним заходом. Отже, відповідачка не позбавлена можливості змінити своє відношення та ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутись в суд із позовом про повернення їй дитини.
Згідно з вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, не представили суду будь-яких доказів на спростування доводів позивачки та бажання змінити своє ставлення до дитини, що підтверджує доводи позовної заяви.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги те, що у даному випадку відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини, з метою унеможливлення негативного розвитку дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_2 від матері, без позбавлення їх батьківських прав та вважає необхідним передати малолітню дитину бабусі ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), керуючись ст.ст.150, 155, 164, 170, 171 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 258, 259, 264, 265, 273, 280-285, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Відібрати малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав.
Передати малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабусі ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2020 р.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Н.Б. Плотникова