Комінтернівський районний суд м.Харкова
Провадження № 2-др/641/8/20 Справа № 641/7678/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Маньковської О.О.,

за участю представника заявника (відповідача), третьої особи ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача - ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання Лосковської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №641/7678/16-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заяви відповідач ОСОБА_4 посилається на те, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.03.2020 року в справі №641/7678/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 залишені без розгляду, в зв`язку з чим, відповідач просила ухвалити додаткове рішення у справі № 641/7678/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на її користь витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн., а також суму оплати комісії банку згідно тарифів банку за прийом платежу у сумі 48 грн. Вказала, що 10.10.2016 року ОСОБА_2 надав суду уточнений позов, який має ознаки завідомо безпідставного, й, таким чином, здійснив зловживання правом на позов, при цьому посилалась на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова в справі № 641/7678/16-ц від 10.01.2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.09.2016 року в справі № 641/10628/13-ц. Вважає, що, надаючи позов до суду, ОСОБА_2 усвідомлював безпідставність заявлених позовних вимог і, таким чином, зловживав своїм правом на позов.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про місце, дату, час повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення за її відсутності.

Представник заявника (відповідача), третьої особи ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заяву, просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 заперечував проти заяви ОСОБА_4 , вказав, що твердження відповідача щодо того, що позовні вимоги до ОСОБА_4 в справі, що перебувала на розгляді в Комінтернівському районному суді м. Харкова за № 641/7678/16-ц, провадження 2/641/20/2020 були заявлені безпідставно - є суб`єктивним твердженням відповідача, що не відповідають вимогам закону, не засновані на конкретних обставинах.

Представник позивача Тирон Л. ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_4 , вказала, що відповідачем не доведено необґрунтованість дій позивача ОСОБА_2 , а тому заявлені вимоги щодо стягнення заявлених сум є безпідставними.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дійшов наступного.

Згідно п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Так, ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, ОСОБА_1 про припинення дій, що порушують права позивача - залишено без розгляду.

Відповідачем 26.03.2020 року до суду подана заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, про що просила ухвалити додаткове рішення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (у редакції 2004 року); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно поданої заяви про ухвалення додаткового рішення, відповідач посилалась на свої письмові заперечення, подані до суду 18.10.2016 р., в яких просила суд стягнути з позивача на свою користь витрати на правову допомогу у сумі 4000 грн., а також суму оплати комісії банку згідно тарифів банку за прийом платежу у сумі 48 грн.

На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, відповідач по справі надала копію квитанції № 32 від 11.10.2016 року на суму 4000 грн., копію квитанції № 32 від 11.10.2016 року на суму 48 грн., копію рахунку-фактури № 35 від 10.10.2016 року, копію договору на правову допомогу № 41 від 10.10.2016 р., копію Акта виконаних робіт № 46 від 18.10.2016 року, копію диплому НОМЕР_1 , витяг з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_6 (Том 1 а.с.53-54, а.с.115-123).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Тобто, відповідач має право на отримання компенсації здійснених ним судових витрат, лише у разі доведення ним необґрунтованих дій позивача під час судового розгляду, зловживанням позивачем чи представником процесуальними правами та, за умови подання стороною попереднього (орієнтованого) розрахунку сум судових витрат.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, а також суми оплати комісії банку, відповідач зазначає, що позивачем ОСОБА_2 подано до суду 10.10.2016 р. уточнений позов, який має ознаки завідомо безпідставного, й, таким чином, ним здійснено зловживання своїм правом на позов.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є у тому числі диспозитивність і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Виходячи з аналізу змісту статті 13 ЦПК України, одним із аспектів принципу диспозитивності цивільного судочинства є розгляд справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог законодавства України, і в межах заявлених нею вимог.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні користуватися процесуальними правами добросовісно; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Так, в якості підстави для встановлення зловживання позивачем процесуальними правами відповідач посилається на те, що з матеріалів справи вбачається, що позовна заява носить ознаки завідомо безпідставного позову, має очевидно штучний характер (пункт 3 частини другої статті 44 ЦПК України). Проте, висновок відповідача про штучний характер позову не повинен ґрунтуватися на припущеннях, повинен бути доведений відповідними доказаними, оскільки може свідчити про порушення прав позивача на судовий захист.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Таким чином, законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов у вказаній редакції ЦПК України, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

При цьому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із частинами першої і другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

А у частині першій статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Варто також зазначити, що згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 року, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини і чим це підтверджується.

Як вбачається з матеріалів заяви, заявником ОСОБА_4 не доведено факт необґрунтованих дій позивача, відсутні будь-які посилання на недобросовісну поведінку позивача, а лише формально перелічує підстави подання такої заяви.

При цьому слід зазначити, що, відкриваючи провадження у цій цивільній справі та, приймаючи до провадження позовну заяву, а, в подальшому, приймаючи уточнену позовну заяву позивача від 10.10.2016 року, суд не висловлював жодних зауважень щодо безпідставності та штучності поданого позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що підстави для ухвалення додаткового рішення у справі відсутні, оскільки доводи відповідача ОСОБА_4 щодо необґрунтованих дій позивача ОСОБА_2 , зловживання позивачем процесуальними правами під час розгляду цивільної справі №641/7678/16-ц за уточненою позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, ОСОБА_1 щодо припинення дій, які порушують право - не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України про відмову в прийнятті додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 44,142,270 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа Харківська міська рада, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 22.06.2020 року.

Суддя -О. О. Маньковська