КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7433/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Кошель Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2020 року,

встановив:

у жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 84 168 грн. 61 коп., посилаючись на те, що між сторонами 11 листопада 2010 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 300 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається з 2 843 грн. 38 коп. заборгованості за тілом кредиту, 76 841 грн. 01 коп. відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 3 984 грн. 22 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2020 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 2 843 грн. 38 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 11 листопада 2010 року було укладено договір, за умовами якого позичальник отримала кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 5 300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач порушила взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість, яка складається з 2 843 грн. 38 коп. заборгованості за тілом кредиту, 76 841 грн. 01 коп. відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 3 984 грн. 22 коп. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість в загальному розмірі 84 168 грн. 61 коп. та судові витрати.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 зазначала, що умови кредитування з нею погоджені не були, а тому просила позовні вимоги задовольнити частково, визнавши їх в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 2 843 грн. 38 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2020 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 2 843 грн. 38 коп. та судовий збір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 11 листопада 2010 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.10). Зі змісту даної Заяви вбачається, що відповідач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Також зі змісту даної заяви вбачається, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 15 000 грн. Того ж дня відповідачем була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», у якій була погоджена базова відсоткова ставка - 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.11).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 висловила бажання отримати кредит та власним підписом засвідчила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Так, в ході розгляду справи у суді першої інстанції позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , підписану нею Довідку про умови кредитування, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому позивачем не зазначено в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з відповідачем, а наданий Витяг підпису ОСОБА_1 не містить.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, наданий до суду першої інстанції витяг з них не може розглядатись як складова частина укладеного між сторонами договору, про що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок.

Разом з тим, зі змісту Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування вбачається, що відповідачем було виявлено бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна» та погоджено розмір базової відсоткової ставки - 3% на місяць на залишок заборгованості.

З наданої до суду апеляційної інстанції Виписки про рух коштів на рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_1 користувалась виданою їй кредитною карткою в період з листопада 2010 року по вересень 2013 року шляхом використання кредитних коштів та поповнення картки для їх повернення (а.с.170-174). З Виписки вбачається, що у період з жовтня 2013 року по 31 липня 2019 року відповідачем не здійснювались операції за карткою, тоді як банком нараховувались відсотки за користування кредитними коштами, які зараховувались до тіла кредиту, на яке знову нараховувались відсотки. Також позивачем здійснювались автоматичні погашення наявної заборгованості шляхом списання коштів з іншого рахунку відповідача.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, який строк дії кредитування було погоджено сторонами. Також відсутня і інформації щодо строку дії кредитної картки (карток), про видачу якої ОСОБА_1 зазначається позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє іншу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту наданої до суду Довідки про умови кредитування вбачається, що сторони погодили сплату 3% в місяць на залишок заборгованості. Також сторонами погоджено пільговий період в 30 днів.

Поряд з цим право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку його дії. Відповідний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12).

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, свідчить про те, що відсотки за користування кредитними коштами нараховувались ним до серпня 2019 року, тоді як доказів продовження строку дії кредитного договору на вказаний період не надано.

Також слід звернути увагу на те, що розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами позивач визначив в розмірі 76 841 грн. 01 коп., що не узгоджується з розміром тіла кредиту - 2 843 грн. 38 коп., відсотковою ставкою в розмірі 3% на місяць (36% річних) та періодом нарахування відсотків.

Враховуючи те, що з наданих до суду першої інстанції копій документів неможливо встановити строк дії виданої відповідачеві кредитної картки, а Анкета-заява позичальника даних щодо строку кредитування не містить, суд позбавлений можливості перевірити період нарахування відсотків за користування кредитними коштами та провести власний розрахунок заборгованості з урахуванням погоджених сторонами умов щодо розміру відсоткової ставки.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлена диспозитивність цивільного судочинства. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В даному випадку позивачем не було надано належних доказів на підтвердження строку дії договору, укладеного між ним та відповідачем, а тому вимоги про стягнення з відповідача на його користь відсотків за користування кредитними коштами у заявленому розмірі задоволенню не підлягають.

Безпідставними є також доводи апелянта про те, що використання відповідачем кредитної картки свідчить про доведення факту обізнаності відповідача з умовами договору, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження ознайомлення відповідача саме з наданою до суду редакцією Умов та Правил надання банківських послуг та визнання нею порядку та способу нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Слід звернути увагу і на те, що відповідач не заперечувала проти стягнення з неї фактично використаних кредитних коштів в розмірі 2 843 грн. 38 коп. Разом з тим, з наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту в зазначеному розмірі виникла 10 квітня 2015 року, тоді як у виписці по рахунку станом на вказану дату зазначається інший розмір. Крім того, з наданого до суду розрахунку вбачається, що в період з 30 червня 2015 року по 31 серпня 2019 року розмір заборгованості за тілом кредиту становив 2 773 грн. 93 коп., що не узгоджується з твердженнями позивача.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді