№ 201/5316/20
провадження 2о/201/90/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 червня 2020 року звернувся до суду з заявою, стосовно заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Заявник у своїй заяві посилається на те, що він постійно проживає у домоволодінні АДРЕСА_1 там же він і зареєстрований і він його власником. Заінтересована особа ОСОБА_2 є бувшою дружиною та проживає окремо від нього. Він потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_2 вже протягом другого року, поведінка в неї виключно негативна, що впливає на його здоров`я та працездатність; після скандалів, образ та погроз з боку ОСОБА_2 , які вона висловлює на його адресу, приїжджаючи до його домоволодіння, він не може нормально працювати та жити, оскільки вона не контролює свої дії та вчинки.

Заявник неодноразово звертався за захистом до поліції. Так, за його заявою 01 жовтня 2019 року Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області порушено кримінальне провадження № 0002435 за ст. 383 ч. І КК України, оскільки остання постійно (фактично через день подає на нього заяви до поліції про буцімто скоєння ним кримінальних правопорушень). Станом на 05 червня 2020 року таких заяв було 136. Ні порушення кримінального провадження, ні інші будь-які заходи ніякого впливу, як стверджує заявник, на поведінку ОСОБА_2 не вплинули. В подальшому, навіть порушення кримінального провадження про незаконне проникнення до домоволодіння за ст.162 КК України, також не мало ніяк не вплинуло на її поведінку, оскільки не мало ніяких наслідків для ОСОБА_2 .

Бездіяльність правоохоронних органів призвела до того, що 30 травня 2020 року вона знову проникла до домоволодіння шляхом пошкодження огорожі та почала в присутності поліцейських, співробітників служби охорони та інших громадян умисно пошкоджати та знищувати неналежне заявнику майно. Так вона руйнувала частину огорожі за допомогою фомки, молотка та зубила, побила весь посуд в бесідці, а частину посуду та іншого майна відкрито викрала у присутності поліцейських. Надалі намагалась зрізати вхідні двері до будинку за допомогою болгарки, виламала решітку на вікні та намагалась вибити вікно до будинку, що їй не вдалось зробити лише після втручання поліцейських. Ці її дії здійснювались протягом часу з 16.00 години 30 травня 2020 року до 08.30 години 31 травня 2020 року. За цей час вона викликала поліцію 56 разів, тобто робила це постійно. На що працівники поліції, які весь час знаходилися на подвір`ї, двічі викликали психіатричну бригаду .

Однак всі його заяви було проігноровано, ніяких наслідків для ОСОБА_2 знову не наступило, а тому кривдниця ОСОБА_2 05 червня 2020 року близько 11.00 години знову приїхала до будинку АДРЕСА_1 , де в присутності працівників поліції, які бездіяли, а тільки спостерігали, знову виламала діру в заборі та проникла на територію домоволодіння. Після чого почала кричати щоб на нього склали протокол про домашнє насильство. Це відбувалось протягом чотирьох годин. Всі зазначені дії зняти на камері стаціонарного відео спостереження встановленні на будинку та заборі а також на відеокамеру телефону.

ОСОБА_2 , будучи достеменно обізнаною, що працівники поліції їй нічого не зроблять, бо її всі знають як скаржницю, яка майже щодня ходить зі скаргами до поліції, пообіцяла постійно прибувати до володіння заявника та здійснювати шкоду шляхом руйнування та пошкодження майна. При цьому кожного разу викликає поліцію та подає заяви щоб на нього було складено адміністративний протокол про насильство в сім`ї.

Власником зазначеного домоволодіння заявник є на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька з 2008 року. ОСОБА_2 в даному домоволодінні ніколи не була зареєстрована та не зареєстрована в теперішній час. Ніколи не була співвласником, зазначене домоволодіння не є її співвласністю в порядку поділу майна між подружжям. Не проживає з червня 2019 року. Заяву про розірвання шлюбу заявником було подано в листопаді 2018 року, в жовтні 2019 року шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Тобто вони не проживають разом з листопада 2018 року та шлюбні відносини припинені з цього ж часу, що підтверджується зазначеним рішенням суду. З приводу правомірних дій ОСОБА_2 заявником неодноразово подавались заяви до поліції, однак всі вони були списані в порядку звернення громадян.

ОСОБА_2 вчиняє насильство щодо нього протягом тривалого часу, не зважає ні на які заходи чи попередження, вжиті поліцією. Вона впевнена у своїй безкарності. Її агресія щоразу посилюється. Зважаючи на це заявник переконаний, що вірогідність продовження та повторного вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_2 щодо нього, а також настання тяжких наслідків для його здоров`я є дуже високою, і тому звертається до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили його від психологічного насильства та пошкодження і знищення майна.

Просив видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на неї обов`язків: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , а саме на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 200 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , а саме до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців і заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори, спілкуватись з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців, задовольнивши заяву в повному обсязі.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили; з урахувань зазначеного та відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності цих осіб.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як встановлено судом ОСОБА_1 дійсно постійно мешкає в будинку АДРЕСА_1 , там же він і зареєстрований, він же є його власником. Заінтересована особа (кривдник) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є бувшою дружиною та проживає окремо від нього. Він стверджує, що потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_2 вже протягом другого року, поведінка в неї виключно негативна, що впливає на його здоров`я та працездатність. Після скандалів, образ та погроз з боку ОСОБА_2 , які вона висловлює на його адресу, приїжджаючи до його домоволодіння, він не може нормально працювати та жити, оскільки вона не контролює свої дії та вчинки.

Заявник дійсно неодноразово звертався за захистом до поліції. Так, за його заявою 01 жовтня 2019 року Соборним ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області порушено кримінальне провадження № 0002435 за ст. 383 ч. І КК України, оскільки остання постійно (фактично через день подає на нього заяви до поліції про буцімто скоєння ним кримінальних правопорушень). Станом на 05 червня 2020 року таких заяв було 136. Ні порушення кримінального провадження, ні інші будь-які заходи ніякого впливу на поведінку ОСОБА_2 не вплинули. В подальшому, навіть порушення кримінального провадження про незаконне проникнення до домоволодіння за ст.162 КК України, також не мало ніяк не вплинуло на поведінку кривдника, оскільки не мало ніяких наслідків для ОСОБА_2 .

Бездіяльність правоохоронних органів призвела до того, що 30 травня 2020 року ОСОБА_2 знову проникла до домоволодіння шляхом пошкодження огорожі та почала в присутності поліцейських, співробітників служби охорони та інших громадян умисно пошкоджувати та знищувати неналежне заявнику майно. Так вона руйнувала частину огорожі за допомогою фомки, молотка та зубила, побила весь посуд в бесідці, а частину посуду та іншого майна відкрито викрала у присутності поліцейських. Надалі намагалась зрізати вхідні двері до будинку за допомогою болгарки, виламала решітку на вікні та намагалась вибити вікно до будинку, що їй не вдалось зробити лише після втручання поліцейських.

Ці її дії здійснювались протягом часу з 16.00 години 30 травня 2020 року до 08.30 години 31 травня 2020 року. За цей час вона викликала поліцію 56 разів, тобто робила це постійно. На що працівники поліції, які весь час знаходилися на подвір`ї, двічі викликали психіатричну бригаду.

Однак всі його заяви було проігноровано, ніяких наслідків для ОСОБА_2 знову не наступило, а тому кривдниця ОСОБА_2 05 червня 2020 року близько 11.00 години знову приїхала до будинку АДРЕСА_1 , де в присутності працівників поліції, які бездіяли, а тільки спостерігали, знову виламала діру в заборі та проникла на територію домоволодіння. Після чого почала кричати щоб на нього склали протокол про домашнє насильство. Це відбувалось протягом чотирьох годин. Всі зазначені дії зняті на камері стаціонарного відео спостереження встановленні на будинку та заборі, а також на відеокамеру телефону.

Кривдниця ОСОБА_2 будучи достеменно обізнаною, що працівники поліції їй нічого не зроблять, бо її всі знають як скаржницю, яка майже щодня ходить зі скаргами до поліції, пообіцяла постійно прибувати до володіння заявника та здійснювати шкоду шляхом руйнування та пошкодження майна. При цьому кожного разу викликає поліцію та подає заяви щоб на нього було складено адміністративний протокол про насильство в сім`ї.

Власником зазначеного домоволодіння заявник є на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька з 2008 року. ОСОБА_2 в даному домоволодінні ніколи не була зареєстрована та не зареєстрована в теперішній час. Ніколи не була співвласником, зазначене домоволодіння не є її співвласністю в порядку поділу майна між подружжям. Не проживає з червня 2019 року. Заяву про розірвання шлюбу заявником було подано в листопаді 2018 року, в жовтні 2019 року шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Тобто вони не проживають разом з листопада 2018 року та шлюбні відносини припинені з цього ж часу, що підтверджується зазначеним рішенням суду. З приводу правомірних дій ОСОБА_2 заявником неодноразово подавались заяви до поліції, однак всі вони були списані в порядку звернення громадян.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Заявник стверджує, що ОСОБА_2 вчиняє насильство щодо нього протягом тривалого часу, не зважає ні на які заходи чи попередження вжиті поліцією. Вона впевнена у своїй безкарності. Її агресія щоразу посилюється. Зважаючи на це заявник переконаний, що вірогідність продовження та повторного вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_2 щодо нього, а також настання тяжких наслідків для його здоров`я є дуже високою, і тому звертається до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили його від психологічного насильства та пошкодження і знищення майна.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із частиною третьою статті 26 цього закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів бувшого подружжя, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Встановивши, що у порушення вимог статті 81 ЦПК України заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо нього з боку ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, зазначені в заяві обставини не призвели до притягнення кривдника за скоєні нею правопорушення до відповідальності (адміністративної, кримінальної чи інш.). Сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При цьому суд враховує наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але знаходження в судах цивільних справ між ними по спорам про виховання та утримання дітей і інш. свідчить про дію сторін в правовому полі, що не підтверджує вчинення заінтересованою особою щодо заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. До відповідальності за вказані заявником неправомірні чи протиправні дії стосовно нього заінтересована особа в передбаченому законом порядку не притягувалася.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та оцінивши обставини справ, а також надані та добуті докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню. Враховуючи положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене та наявні у справі докази, а також відсутність доказів вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_2 відносно заявника, його майна, так само і відсутність доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства.

При цьому суд при розгляді даної заяви, враховуючи специфіку процедури розгляду вказаної категорії справ, яка обмежена часовим проміжком, позбавлений можливості ініціювати збір додаткових доказів.

Як регламентовано ст. 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

Згідно ст. 24 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява є немотивованою та необґрунтованою та така, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та зазначене не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на його заяві, оскільки останнє спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджено, в зв`язку з чим на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення вище вказаної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 33, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 1, 16, 24, 26 закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 50, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 350-1 350-8 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Судові витрати з розгляду справи, у відповідності до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11 червня 2020 року.

Суддя -