ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/1484/19 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2020 року смт Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

за участі секретаря Дмитренко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Журавель Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в смт. Золочів Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей Золочівської РДА Харківської області, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

12.12.2019 року до суду надійшла вказана заява, в якій ОСОБА_1 просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з ОСОБА_2 позивачка з середини 2006 року проживала в цивільному шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З кінця 2008 року вони не проживають разом, будь-які стосунки припинені. Відповідач не спілкується ні з позивачкою ні з сином, аліменти не сплачує. З моменту фактичного припинення відносин і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та забезпеченні дитини відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Позивач самостійно несе всі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак останній не виконує своїх батьківських обов`язків, жодних перешкод у спілкуванні батька з дитиною позивач не створювала, тому позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з обставин, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що ОСОБА_2 не цікавиться життям сина взагалі, ні матеріальної ні моральної допомоги на утримання не надає. Ніяких перешкод у спілкуванні із сином вона не чинить, навпаки намагалася налаштувати спілкування батька з сином .

Представник позивача адвокат Журавель Д.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 , пояснив, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивач не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною, про що свідчить відсутність звернень до відповідних органів.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

Представник третьої особи- служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явивсь, 15.06.2020 подав до суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. У зв`язку із службовою зайнятістю прибути в судове засідання не має можливості, справу просить розглядати за відсутності представника.

Представник третьої особи- служби у справах дітей Золочівської РДА Харківської області у судове засідання не з`явилася, 05.06.2020 року надала повідомлення згідно якого висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав надати неможливо, так як він не проживає за адресою реєстрації, справу просила розглядати за її відсутності.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.97 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, враховуючи, що позивачем та представником третьої особи подані до суду заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Суд, дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви по суті справи, оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що вбачається із наданого суду свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції 18.06.2008 року (а.с.8).

В.о. директора ХГ №116 ОСОБА_8 надано повідомлення, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учень 6-Б класу, навчається у Харківській гімназії №116 Харківської міської ради Харківської області з 1-го класу по теперішній час. Зі слів класного керівника 6-Б класу ОСОБА_4 навчається на достатньому рівні, забезпечений необхідним приладдям для навчання, мати учня ОСОБА_1 цікавиться навчальними досягненнями сина, приводить та забирає його із гімназії, систематично відвідує батьківські збори. Батько дитини ОСОБА_2 із запитом щодо успішності сина не звертався, не відвідував батьківських зборів.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстровані та проживають в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №14674с2а-f333-44e8-9045-7aa41be7ecde від 25.02.2019 року про склад сім`ї (а. с. 11).

Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Службою у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 та надано висновок від 04.06.2020 №300, в якому Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у судовому порядку. (а. с. 91-92).

Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19 ХМР», де ОСОБА_3 перебуває на обліку, батько дитини ОСОБА_2 , з приводу захворювання сина до закладу не звертався.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є мамою позивачки яка проживає з нею по АДРЕСА_1 . У ОСОБА_1 з ОСОБА_2 в 2008 році народився син ОСОБА_6 , проживали приблизно рік на зйомній квартирі у цивільному шлюбі з відповідачем який зареєстрований батьком дитини за його заявою. Після переїзду на АДРЕСА_1 проживав ще деякий час потім поїхав та більше не цікавився сім`єю та дитиною. Пояснила, що ОСОБА_2 має іншу сім`ю де і проживає. Перешкод у здійсненні виховання свого сина йому ніхто не чинить.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_1 його сестра. У 2008 році вона народила сина від ОСОБА_2 який зареєстрований його батьком, та з яким вони перебували в цивільному шлюбі. Спільно ОСОБА_1 з ОСОБА_2 проживали після народження дитини близько року, після чого ОСОБА_2 покинув сім`ю та більше не цікавився дитиною, не приймав участі в його вихованні. Перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинить.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про ухилення від виховання дитини, незаінтересованістю життям дитини, її навчанням та здоров`ям, свідомого нехтування ОСОБА_2 , своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Згідно ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно ст.6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 813 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, ст. 19, 141, 150, 164 СК України, ст.60 ЦК України, Законом України " Про охорону дитинства", Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено через суд першої інстанції до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, , адреса: 61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 46.

Третя особа: служба у справах дітей Золочівської РДА Харківської області, , адреса 62203, Харківська область, смт Золочів, площа Слобожанська, будинок 3, кімната 32.

Повний текст рішення виготовлено 26.06.2020 року.

Суддя О. В.Чернова