ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/730/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/73/19 Категорія: 311000000 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуакціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року (повний текст 03.02.2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

В обґрунтування якого вказував, що з 2001 року він працював в ВП Христинівська дистанція колії ДТГО «Одеська залізниця» на посадах токаря ІV розряду монтером колії, на момент звільнення працював помічником машиніста незмінної дрезини.

15 травня 2017 року ним було укладено контракт щодо проходження військової служби в Збройних Силах України та з цієї дати він приступив до виконання своїх службових обов`язків.

14 серпня 2017 року, у зв`язку з перебуванням позивача на службі, його дочкою було отримано лист від відповідача в якому містилася його трудова книжка, в якій зазначено, що наказом по ВП Христинівська дистанція колії РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 08.08.2017 року №237/ос його звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним в силу ст. 119 КЗпП України, ОСОБА_1 вказував, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 25 000 грн.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ по ВП Христинівська дистанція колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 08.08.2017 року №237/ос, яким його було звільнено з роботи; поновити його на посаді машиніста ВП Христинівська дистанція колії регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; стягнути із АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 175 153, 44 грн та стягнути моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ №237/ос від 08.08.2017 року по виробничому підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста незнімної дрезини п`ятого розряду виробничого підрозділу «Хритиснівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51 309, 60 грн з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Додатковим рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 лютого 2020 року допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста незнімної дрезини п`ятого розряду виробничого підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 звільнений з роботи з порушенням вимог п. 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а сам він підлягає поновленню на роботі.

Щодо строків звернення ОСОБА_1 до суду із зазначеним позовом, то судом першої інстанції враховано, що копію наказу про звільнення йому вручено не було, а трудова книжка йому не видавалась, тому строки визначені частиною 1 ст. 233 КЗпП України позивачем не порушені.

Крім того, суд прийшов до висновку, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51309, 60 грн, врахувавши при цьому норми Порядку обчислення обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року.

Також, суд дійшов висновку, що порушення законних прав позивача ОСОБА_1 призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому на його користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», вважаючи, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваному рішення зазначено, що позивач обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, й тим фактом, що в травні 2018 року по пошті отримав від керівництва дистанції лист від 18 травня 2018 року №10/313 щодо сплати заборгованості за 10 днів відпустки в сумі 1482,51 грн та копію наказу, де зазначено, що він звільнений у зв`язку з призовом на військову службу. Тобто, факт отримання копії наказу в травні 2018 року встановлений судом та не оскаржувався сторонами. Той факт, що за отримання наказу позивач не розписувався, не свідчить про його не вручення, адже сам факт отримання копії наказу підтверджено безпосередньо. Копія наказу про звільнення була направлена позивачу в зв`язку з тим, що позивач після закінчення терміну дії контракту не повернувся до підприємства щодо подальшого вирішення відносно продовження роботи за посадою чи поновлення на роботі, в зв`язку з чим у відповідача була відсутня можливість ознайомлення позивача з наказом про звільнення під підпис.

Щодо вручення трудової книжки зазначено, що на адресу суду відповідачем надано докази, якими підтверджується направлення на адресу позивача трудової книжки.

Крім того, відповідач вважає розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу необґрунтованим, з огляду на те, що в період з 16.11.2017 року по теперішній час гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України на позивача не поширюються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував на те, що для того, щоб наказ про звільнення мав юридичну силу, він має бути підписаний роботодавцем та завірений печаткою. Працівник обов`язково має бути ознайомлений із наказом про звільнення в дату його видачі з наступним проставленням підпису працівника на такому документі. Зазначає, що він жодних заяв про звільнення не писав, в наказі про звільнення не розписувався. Крім того, трудову книжку не отримував та письмової згоди на її пересилання не надавав.

Вказує, що в усній формі дізнавшись, про те, що його звільнено з роботи позивач знаходився у пригніченому стані, депресивному стані та скрутному матеріальному становищі. Після звільнення із Збройних Сил України не зміг влаштуватися за фахом, а тому 01.02.2018 року змушений був звернутися до Олександрівської районної філії Кіровоградського обласного центру зайнятості.

Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював на посаді помічника машиніста незнімної дрезини 5 розряду виробничого підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», він був переведений на цю посаду наказом №161/ос від 31.07.2014 року.
З 15.05.2017 року до 15.11.2017 року включно позивач ОСОБА_1 перебував на військовій службі за контрактом, що підтверджується контрактом ОСОБА_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу від 15.05.2017 року, витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) №135 від 15.05.2017 року про зарахування до списків особового складу та витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №319 від 15.11.2017 року про виключення із списків особового складу частини.
08 серпня 2017 року наказом №237/ос ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Причиною звільнення у наказі зазначений призов на військову службу.
Отже, позивача було звільнено з роботи в період перебування його на службі у Збройних Силах України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Отже звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, під час перебування його на службі за контрактом, а тому є незаконним.

Щодо строків звернення до суду за захистом своїх трудових прав, то колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Обов`язок видати працівнику у день звільнення копію наказу про звільнення та трудову книжку покладено на власника або уповноважений ним орган, і саме з цього часу у працівника починається перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».
Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.».

Як видно зі матеріалів справи (т. 1 а.с. 93) та не заперечується сторонами у справі, трудова книжка ОСОБА_1 була направлена підприємством засобами поштового зв`язку 14 серпня 2017 року та отримана дочкою позивача.

Копію наказу про звільнення також було направлено позивачу засобами поштового зв`язку, який ним отримано 26 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 85-90).

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно положень частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року визначено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано норм закону щодо ознайомлення позивача із наказом про припинення трудової діяльності та видано трудову книжку також з порушеннями, оскільки письмової згоди на її пересилання поштою ОСОБА_1 не надавав.

Однак, колегія суддів враховує, що про своє порушене право позивач дізнався після закінчення служби за контрактом, тобто із 16 листопада 2017 року.

При цьому, як видно із матеріалів справи та долученої до матеріалів справи копії трудової книжки ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 225-233), останній з 08.02.2018 року перебував на обліку у Олександрівській районній філії Кіровоградського обласного центру зайнятості, про що свідчить запис у трудовій книжці.

Тобто судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що позивач отримав трудову книжку за рік до звернення до суду з позовом (18 січня 2019 року), та не навів доводів, які б підтверджували обставини, що перешкоджали йому звернутися до суду у місячний строк за захистом свого порушеного права.

Крім того, вказане підтверджується листом ОСОБА_1 до в.о. генерального директора ПАТ «Укрзалізниця» Кравцова Є.П. від 05.09.2018 року, в додатках до якого долучено копію трудової книжки на 6 арк. та копію наказу про припинення трудового договору від 08.08.2017 року №237/ос на 1 арк. (т. 1 а.с. 94-98).

Позивач тривалий час (до 18 січня 2019 року) з моменту звільнення (08 серпня 2017 року) та повернення зі служби за контрактом (16 листопада 2017 року) не звертався за захистом своїх прав та не навів поважних причин його пропуску.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням трудового законодавства, проте ним пропущено строк звернення до суду з вимогою про оскарження звільнення і поважних причин для поновлення цього строку судом не встановлено.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 24 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року.

Судді: Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

С.І. Бондаренко