Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 760/17233/12-ц

провадження № 61-1214св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сердюк Наталія Аркадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва

від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д. Кулікової С. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сердюк Н. А., про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 06 квітня 1965 року по 08 січня 2003 року.

У період шлюбу 18 грудня 2000 року, ОСОБА_5 уклав інвестиційний контракт із Акціонерним комерційним банком «Аркада» (далі -

АКБ «Аркада») на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_1

(пізніше змінено на АДРЕСА_9 кошти були внесені в повному обсязі у період з 18 грудня 2000 року по 15 жовтня

2002 року, тому вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_5 помер.

Вказувала, що після смерті чоловіка спадщина відкрилася лише на

1/2 частини квартири, яка і була поділена між нею та другим спадкоємцем -

її сином ОСОБА_2 .

Згідно із свідоцтвом про право власності від 25 червня 2004 року квартира АДРЕСА_6 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Вважала, що вказане свідоцтво є недійсним, оскільки вона є власником

3/4 частини спірної квартири, а її син ОСОБА_2 є власником 1/4 частини квартири, так як від спадщини вона не відмовлялась, будь-яких угод щодо відчуження своєї частки на корись ОСОБА_2 не укладала.

Крім того, зазначала, що їй стало відомо, що ОСОБА_2 29 вересня

2006 року уклав договір дарування, за яким передав у власність

ОСОБА_3 1/2 частини спірної квартири, а ОСОБА_4 -

1/4 частини квартири.

Вважала, що ОСОБА_2 не мав правових підстав розпоряджатися

3/4 частини квартири, зокрема укладати договір дарування. Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_6 , що видане на ім`я ОСОБА_2 , та визнати недійсним договір дарування від 29 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_6 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування від 29 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Сердюк Н. А. та зареєстрований у реєстрі за № 2649.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_6 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 29 вересня 2006 року між ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н. А. та зареєстрований

у реєстрі за № 2649.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач та її син ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги після померлого

ОСОБА_5 у рівних частинах, ОСОБА_1 від спадщини не відмовлялась та будь-яких угод щодо відчуження належних їй майнових прав на об`єкт інвестування на користь ОСОБА_2 не укладала, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/2 частини спірної квартири підлягають задоволенню. Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися цією частиною квартири, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 29 вересня 2006 року також підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сердюк Н. А., відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 , діючи на власний розсуд, розпорядилась належним їй майновим правом вимоги за інвестиційним контрактом шляхом подання письмової заяви, у якій повідомила про своє волевиявлення відступити належне їй майнове право її сину ОСОБА_2 , який у свою чергу прийняв від матері ОСОБА_1 відступлене йому право вимоги та реалізував його шляхом отримання

у власність квартири АДРЕСА_6 . Оскільки матеріали справи не містять належних доказів, які вказують на недійсність свідоцтва про право власності від 25 червня 2004 року на

1/2 частини спірної квартири, тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення її позовних вимог є помилковим.

Зазначала, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказаною заявою вона відступила ОСОБА_2 майнові права саме на частину об`єкта нерухомого майна, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність необхідності нотаріального посвідчення вказаного правочину та помилково скасував законне рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню. Просить оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 06 квітня 1965 року до 08 січня 2003 року перебувала

у шлюбі із ОСОБА_5 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 18 грудня 2000 року уклав із

АКБ «Аркада» інвестиційний контракт № 22420 на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_7 . За умовами контракту ОСОБА_5 повинен був внести грошову суму в розмірі

173 709,84 грн.

Згідно із свідоцтвом до інвестиційного контракту від 20 лютого 2002 року

№ 31996 ОСОБА_5 повністю виконав умови контракту та здійснив повну оплату інвестицій у будівництво житла.

Відповідно до квитанцій ОСОБА_5 вніс грошові кошти 18 грудня

2000 року - 55 266,75 грн, 19 грудня 2000 року - 61 965,75 грн, 20 жовтня 2001 року - 3 793,02 грн, 31 жовтня 2001 року - 6 379,17 грн, 15 жовтня

2002 року - 46 305,15 грн, а всього 173 709,84 грн.

Будинку по АДРЕСА_1 присвоєно нову адресу: АДРЕСА_8 в подальшому змінено на АДРЕСА_2 2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина на грошову суму 173 709,84 грн, що належала померлому на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту від 20 лютого 2002 року

№ 31996, виданого 15 жовтня 2002 року АКБ «Аркада» м. Києва.

У свідоцтві про право на спадщину за законом від 19 лютого 2003 року зазначено, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги в рівних частинах після померлого ОСОБА_5 на рухоме майно - грошові кошти в сумі 173 709,84 грн.

21 лютого 2003 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я голови правління АКБ «Аркада» про відступлення права вимоги на 49,16 кв. м об`єкта інвестування, тобто на 1/2 її частки як спадкоємиці за законом на користь її сина ОСОБА_2

25 червня 2004 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_6 , що складається з трьох кімнат, жилою площею 64 кв. м, загальною площею 99,50 кв. м.

На підставі договору дарування від 29 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Сердюк Н. А., ОСОБА_2 подарував 1/2 частини спірної квартири своїй дружині ОСОБА_3 та 1/4 частини - дочці ОСОБА_4

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно із статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 проводив інвестування у житлове будівництво за контрактом від 18 грудня 2000 року № 22412 за рахунок особистих коштів. Касовими ордерами, які містяться в матеріалах справи, підтверджується, що на виконання умов інвестиційного контракту

ОСОБА_5 вніс кошти на загальну суму 173 709,84 грн (а.с. 8-9,

11-12 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а. с. 23 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 лютого 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 у рівних частинах.

Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з грошової суми

в розмірі 173 709, 84 грн, що знаходиться у АКБ «Аркада» м. Києва, інвестованої у будівництво житла площею 98,32 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .

Грошова сума належала померлому на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту від 20 лютого 2002 року № 31996, виданого 15 жовтня 2002 року АКБ «Аркада» м. Києва.

Ураховуючи зазначене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що після смерті ОСОБА_5 позивач не оспорювала факт того, що

ОСОБА_5 проводив інвестування у будівництво житла за рахунок своїх особистих коштів.

Також апеляційним судом правильно зазначено, що ОСОБА_1 отримала в спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 не об`єкт нерухомості - квартиру, а рухоме майно - грошову суму, яка дає право вимоги за інвестиційним договором.

На час виникнення спірних правовідносин був чинним ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно із статтею 42 ЦК Української РСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо

з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 197 ЦК Української РСР

1963 року уступка вимоги кредитором іншій особі допускається, якщо вона не суперечить закону чи договору або коли вимога не пов`язана з особою кредитора.До набувача вимоги переходять права, що забезпечують виконання зобов`язання

Уступка вимоги і перевід боргу, основані на угоді, укладеній у письмовій формі, повинні бути вчинені в простій письмовій формі (стаття 202 ЦК Української РСР 1963 року).

21 лютого 2003 року ОСОБА_1 звернулася до голови правління

АКБ «Аркада» із заявою про переоформлення належного їй права вимоги

на 49,16 кв. м (1/2 частини від 98,32 кв. м) на її сина ОСОБА_2

з перереєстрацією інвестиційного контракту на його ім`я (а.с. 79 т. 1).

З огляду на зазначене, правильним є висновок апеляційного суду про те,

що на момент подання позивачем заяви на ім`я голови правління

АКБ «Аркада» про відступлення права вимоги за інвестиційним контрактом

ОСОБА_2 у лютому 2003 року діяв ЦК Української РСР, відповідно

до норм якого не вимагалося нотаріальне посвідчення такого виду договору, а отже, доводи касаційної скарги про те, що вказаний договір мав бути нотаріально посвідченим, є безпідставними.

Пунктом 2.14 інвестиційного контракту передбачено, що довіритель - фізична особа може переуступити право вимоги за цим інвестиційним контрактом на користь іншої фізичної особи тільки до запланової дати введення об`єкта в експлуатацію на умовах, викладених в пункті 3.3 договору доручення.

Згідно з пунктом 3.3 договору доручення, укладений між АКБ «Аркада» та ОСОБА_1 договір переуступки права передбачає виплату банку винагороди за оформлення права переуступки права вимоги на користь інших осіб.

Ураховуючи зазначене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що права позивача на отримання у власність частини спірної квартири після смерті її чоловіка не порушені, оскільки, діючи на власний розсуд,

ОСОБА_1 не оспорила видане їй свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона успадкувала 1/2 частини з грошової суми у розмірі 173 709,84 грн, тим самим погодилась, що ця сума була сплачена спадкодавцем за рахунок його особистих коштів, та розпорядилась отриманим у спадок рухомим майном на власний розсуд шляхом подання письмової заяви, у якій повідомила про своє волевиявлення відступити належне їй майнове право її сину ОСОБА_2 , який у свою чергу прийняв від матері ОСОБА_1 відступлене йому право вимоги та реалізував

його шляхом отримання у власність квартири

АДРЕСА_6 .

Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 25 червня 2004 року на 1/2 частину спірної квартири, правильним є висновок апеляційного суду про те, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини спірної квартири як похідні.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк