ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/113/20 Номер провадження 22-ц/814/1200/20Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про поновлення соціальних прав пенсіонера за віком, інваліда 1 групи, повернення особистої приватної власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, інфляції, пов`язаних із значною затримкою соціальних виплат,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про поновлення соціальних прав пенсіонера за віком, інваліда 1 групи, повернення особистої приватної власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, інфляції, пов`язаних із значною затримкою соціальних виплат.

Даний позов обґрунтовувала тим, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року по справі № 1640/3211/18 її адміністративний позов задоволено в повному обсязі та зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2018 року в зв`язку з підвищенням заробітної плати державних службовців відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 січня 2018 року № 24 та на підставі довідки Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 10 вересня 2018 року № 03-19/6925 на загальну суму заробітної плати 26700 грн. із застосуванням під час перерахунку пенсії відсотку її обчислення на рівні 90% заробітної плати. Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року по справі №1640/3211/18 виконано частково, а саме - здійснено перерахунок пенсії не з дати, яка зазначена в резолютивній частині судового рішення - з 01 січня 2018 року, а з дати набранням ним законної сили, тобто з 06 листопада 2018 року. Тобто фактично пенсію нею недоотримано з 01 січня 2018 року по 05 листопада 2018 року включно. Вона неодноразово зверталась до відповідача про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року по справі №1640/3211/18, але їй постійно відмовляли, посилаючись на постанову Кабінету міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» (далі - постанова № 649), та роз`яснювали, що виплата пенсії з 01 січня 2018 року по 05 листопада 2018 року включно буде забезпечено в межах бюджетних призначень Пенсійного фонду України. Однак, відповідач відносно неї протиправно відмовляється фактично виконати в повному обсязі остаточне рішення національного суду та повернути їй грошові кошти. Відтак їй постійно завдається матеріальна шкода від знецінення суми боргу по соціальних виплатах від інфляції. Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми, згідно до імперативних вимог статей 625 та 1166 ЦК України, також підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідачем.

Просила, стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на її користь належні їй кошти у розмірі 79 789,51 грн, також 3% річних від простроченої суми за весь період затримки сплати боргу і до фактичного виконання остаточного рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рух справи в суді першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми перерахованої пенсії у розмірі 79 789,51 грн, закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 02 березня 2020 року у розмірі 5 187 грн, 1 000 грн. моральної шкоди, а всього 6 187 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь держави судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Вимоги апеляційної скарги

З рішенням суду не погодилось Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській областіта оскаржило його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи апеляційної скарги

На думку скаржника рішення суду в частині задоволення позовних вимог не відповідає вимогам чинного законодавства, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням доказів, які були надані відповідачем. Вважає, що до даних правовідносин не можна застосовувати положення статті 625 ЦК України, оскільки вимоги вчинити певні дії не можуть вважатися грошовими зобов`язаннями. Зазначає, що позивачем не надано доказів про завдання їй моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осібта беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги рішення суду оскаржується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині задоволення позовних вимог, а тому суд апеляційної інстанції не в праві переглядати рішення суду щодо збільшення розміру коштів, що підлягають стягненню.

Встановлені обставини справи

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, визнано протиправним та скасовано рішення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у перерахунку пенсії від 11 вересня 2018 року № 200 та зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії з 01 січня 2018 року в зв`язку з підвищенням заробітної плати державних службовців відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 січня 2018 року № 24 та на підставі довідки Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 10 вересня 2018 року № 03-19/6925 на загальну суму заробітної плати 26700 грн. із застосуванням під час перерахунку пенсії відсотку її обчислення на рівні 90% заробітної плати, рішення набрало законної сили 06 листопада 2018 року.

Згідно відповіді на звернення позивачки до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 10 січня 2020 року за № 488/01-20 ОСОБА_1 органами Пенсійного фонду по виконанню рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року у судовій справі №1640/3211/18 обліковано заборгованість на суму 79 789,51 грн., яка підлягає виплаті в порядку черговості відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» (а.с.16).

Позиція апеляційного суду

Щодо стягнення трьох процентів річних

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що розмір заборгованості за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року визначений відповідачем у розмірі 79 789,51 грн., що дає підстави дійти до висновку про те, що грошові зобов`язання відповідача перед позивачем за вказаним рішенням на час розгляду справи не виконані.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із приписами частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 даної статті)

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Отже, вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, та правильно застосував норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3% річних у загальній сумі 5187 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі № 750/1591/18-ц.

Дані висновки спростовують доводи наведені в апеляційній скарзі щодо недоведеності завдання позивачу моральної шкоди.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував приписи статті 23, частини першої статті 1167 ЦК України та визначив розмір відшкодування зазначеної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, апеляційна скарга не містить жодних доказів та обґрунтувань того, що розмір стягнутої моральної шкоди є завищеним.

Щодо інших доводів наведених в апеляційній скарзі

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на те, що не підлягають стягненню три відсотки річних відповідно до статті 625 ЦК України оскільки правовідносини щодо вимоги вчинити певні дії, а саме перерахувати пенсію не можуть вважатися грошовими зобов`язаннями є безпідставними виходячи з наступного.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди.

Разом з цим, правовідносини щодо стягнення трьох процентів річних є зобов`язанням з відшкодування шкоди, в якому визначено конкретний розмір завданої шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

До аналогічного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року по справі № 703/2718/16-ц.

Також суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи наведені в апеляційній скарзі щодо стягнення інфляційних витрат, оскільки позивачем не заявлялася вимога щодо стягнення інфляційних витрат та оскаржуваним рішенням інфляційні витрати не стягувалися.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність ухваленого рішення.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2020 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

Г.Л. Карпушин