Справа №265/3256/20
Провадження №2/265/1168/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/3256/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

за участі відповідача - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, який діє на підставі договору, ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом в інтересах ОСОБА_1 до відповідача про стягнення аліментів на утримання позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , який продовжує навчання в Приазовському державному технічному університеті, навчаючись на 5 курсу на денному відділенні за контрактом, та не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток, не отримуючи жодної допомоги від держави. Термін навчання позивача до 31 серпня 2020 року. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 , 1997 р. н., аліменти на його утримання на час навчання в розмірі 1/4 всіх доходів щомісячно, починаючи з 1 вересня 2019 року до закінчення навчання або до досягнення 23 років, допустивши негайне виконання судового рішення.

Відповідач, не погоджуючись із поданим позовом, направив суду письмовий відзив, в якому вказував, що ОСОБА_1 необґрунтовано вимагає стягнення аліментів за минулий час, оскільки не довів того, що вживав заходів щодо одержання аліментів з батька, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням від їх сплати. Додавав, що позивач не звертався до нього з проханням про матеріальну допомогу аж до подачі позову до суду. При цьому вказував, що ОСОБА_1 офіційно працює, отримуючи особистий дохід протягом 2018-2019 років. Також відповідач посилався на свій тяжкий майновий стан. Так він регулярно в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання свого молодшого неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю якого він розлучений. Крім цього на його утриманні перебуває непрацездатна мати, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка отримує пенсію в розмірі 2082,29 грн. на місяць, а з 2018 року постійно потребує посиленої матеріальної допомоги у зв`язку зі захворюванням, в наслідок чого їй 26 лютого 2020 року проведена операція з ампутації правої верхньої кінцівки. Отже вважав, що заявлені ОСОБА_1 вимоги є необґрунтованими, тому просив суд відмовити у задоволенні такого позову.

Від представника позивача, адвоката Білозьорова О. Б., надійшла до суду заява, в якій він повністю підтримав заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача аліментів з ОСОБА_2 , які просив суд задовольнити, а також просив розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , повністю підтримав поданий ним письмовий відзив, на підставі чого просив суд відмовити у задоволенні заявлених до нього вимог повністю, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у його відзиві.

Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що за свідоцтвом про народження, виданим 25 липня 1997 року Орджонікідзевським відділом РАГС м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 461, вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а. с. 10).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАГС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 504 від 11 грудня 2001 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був розірваний (а. с. 8).

З інформації з Єдиного державного демографічного реєстру відносно позивача (№ 001096874) та паспортних даних його матері, ОСОБА_6 ( НОМЕР_1 ), вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровані разом по АДРЕСА_1 (а. с. 11).

За довідкою ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 27 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 навчається на 5-му курсі денної форми навчання за контрактом у такому ВНЗ, починаючи з 1 вересня 2019 року, із терміном закінчення навчання до 31 серпня 2020 року (а. с. 5).

На підставі договору № 19130444, укладеного між ДВНЗ «ПДТУ» та ОСОБА_1 , було визначено, що оплата за перший рік навчання з 1 вересня 2019 року становить на денному відділені для позивача 14000 грн. (а. с. 6).

В свою чергу суд зазначає, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 201 від 17 липня 2003 року, вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якого вказані відповідач, ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 .

На підставі рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 4 жовтня 2010 року, яке набуло чинності, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано.

В судовому засіданні при цьому відповідач визнавав, що він добровільно без виконавчого провадження сплачує аліменти на утримання свого молодшого сина ОСОБА_4 .

Також суд встановив, що матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_5 , що вбачається з копії свідоцтва про народження відповідача, актовий запис № 370 від 22 серпня 1974 року, виданого міським бюро РАГС м. Малгобек.

За інформацією з паспорту ( НОМЕР_2 ) та виписки з карткового рахунку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що остання отримувала пенсію в розмірі 2082,29 грн. в січні-квітні 2020 року та в сумі 2286,12 грн. в травні 2020 року.

При цьому ОСОБА_5 , 1955 р. н., має низку захворювань, що підтверджується наданими відповідачем виписками із історії хвороби його матері за 2009 рік, 2013 рік, 2018 рік.

Крім цього ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні з 25 лютого 2020 року по 26 березня 2020 року в медичному закладі, витрати на лікування якої становили за цей період часу за чеками від 26 лютого 2020 року, 11 березня 2020 року, 27 лютого 2020 року, 20 лютого 2020 року, 2 березня 2020 року, 26 березня 2020 року, 13 березня 2020 року, 22 березня 2020 року, 1 березня 2020 року, 26 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року, 28 лютого 2020 року, 3 березня 2020 року, 4 березня 2020 року, 3 березня 2020 року, 4 березня 2020 року, 1 березня 2020 року загалом в розмірі 5023,46 грн. (1710 + 20,25 + 53,42 + 147,55 + 420 + 69,65 + 172,68 + 159,20 + 99,30 + 134,26 + 313 + 104,40 + 388,73 + 97 + 92,20 + 578,55 + 226,80 + 236,47 = 5023,46).

Суд зауважує, що ОСОБА_5 зареєстрована та мешкає по АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом останньої та її картковим рахунком, тобто не разом із відповідачем, що визнавалось самим ОСОБА_6 .

Також в судовому засіданні відповідач, ОСОБА_6 , стверджував, що він є військовослужбовцем, отримуючи дохід за місцем своєї служби у середньому на місяць близька 13000 грн.

Крім цього відповідно до Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2018 рік ОСОБА_6 вбачається, що середньомісячний дохід останньої за місцем роботи становив 11422,75 грн. (137073 / 12 = 11422,75), членом родини якої є син, ОСОБА_1 , середньомісячний дохід якого за 2018 рік за місцем роботи становив відповідно 2078,16 грн. (24938 / 12 = 2078,16).

Також згідно із Декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави, за 2019 рік ОСОБА_6 вбачається, що середньомісячний дохід останньої за місцем роботи становив 12784,25 грн. (153411 / 12 = 12784,25), членом родини якої є син, ОСОБА_1 , середньомісячний дохід якого за 2019 рік за місцем роботи становив відповідно 2739,50 грн. (32874 / 12 = 2739,50).

Згідно із ст. 199 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 (двадцяти трьох) років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

На підставі ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Суд зауважує, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2018 року по справі № 559/379/17-ц.

Суд розглядом справи встановив, що ОСОБА_1 продовжує навчання та через це потребує матеріальної допомоги відповідача, свого батька, оскільки навчається на денному відділені за контрактом в сумі 14000 на рік.

В свою чергу ОСОБА_6 у такому випадку зобов`язаний утримувати позивача до досягнення ним 23 років на час навчання, бо може надавати матеріальну допомогу сину, оскільки є працездатного віку, отримує дохід близька 13000 грн. на місяць.

Доказів не можливості сплачувати аліменти на час навчання сина відповідачем суду не були надані.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у батька позивача є можливість надавати допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, оскільки він має змогу утримувати себе та свого повнолітнього сина.

В цьому сенсі суд зазначає, що за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

В той же час на підставі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб складає з 1 січня 2020 року - 2102 грн.

Враховуючи, що середньомісячна заробітна плата відповідача становить близька 13000 грн., доведені витрати складаються з утримання непрацездатної матері, яка потребує лікування, та з утримання молодшого сина, ОСОБА_4 , який є неповнолітнім, тоді як прожитковий мінімум для працездатних осіб дорівнює 2102 грн., то суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 має змогу сплачувати аліменти на час навчання повнолітнього сина, ОСОБА_1 , оскільки після відрахування наведених судом витрат відповідача його дохід залишатиметься вищим від прожиткового мінімуму.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року по справі № 766/47/16-ц.

Суд при цьому зазначає, що отримання власного доходу повнолітнім позивачем, сином відповідача, у розмірі 32874 грн. на рік (2739,50 на місяць) не може свідчити про його достатність, з огляду на встановлені судом обставини справи, виходячи з того, що прожитковий мінімум на працездатну особу з січня 2020 року становить 2102 грн.

Таким чином отримання прибутку ОСОБА_1 в розмірі 2739,50 грн. щомісяця, при прожитковому мінімумі в розмірі 2102 грн. та необхідності позивача сплачувати контракт на навчання за 2019-2020 навчальний рік в сумі 1166,67 грн. на місяць (14000 / 12 = 1166,67), навіть при отриманні допомоги від своєї матері, ОСОБА_6 , все одно свідчить про потребу позивача у матеріальній допомозі свого батька, який може таку допомогу надавати на час навчання позивача.

Натомість, виходячи з наявності необхідності ОСОБА_6 утримувати свого неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , та надавати матеріальну підтримку своїй непрацездатній матері, а також зважаючи на наявність власного доходу позивача, то суд вважає, що заявлений представником позивача розмір аліментів у вигляді 1/4 частини від всіх видів доходів відповідача щомісяця, не відповідає як положенням ст. 182, 200 СК, так й встановленим судом обставинам справи.

Так суд зважає на розмір доходу, який отримують батьки позивача, які обидва повинні утримувати ОСОБА_1 за ст. 199 СК на час його навчання до 23 років, внаслідок чого вбачається, що 1/8 частка отримуваного ОСОБА_6 доходу складатиме десь 1625 грн. (13000 / 8 = 1625), в той час як 1/8 частка доходу ОСОБА_6 , матері позивача, складатиме десь 1598,03 грн. (12784,25 / 8 = 1598,03), враховуючи дохід самого ОСОБА_1 (2739,50 на місяць), чого на думку суду буде достатньо для сплати витрат на навчання позивача за контрактом в сумі 1166,67 грн. на місяць, забезпечення його щомісячного прожиткового мінімуму та інших потреб ОСОБА_1 , пов`язаних із його навчанням, на можливу суму 2693,86 грн. (1625 + 1598,03 + 2739,50 - 1166,67 - 2102 = 2693,86).

Таким чином суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вказаного позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на його утримання на період навчання в розмірі 1/8 частки від заробітку щомісяця, але не більше ніж до досягнення сином 23 років, оскільки відповідач, як батько повнолітнього позивача, зобов`язаний його матеріально утримувати за ст. 199 СК та має можливість надавати таку допомогу.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 8 лютого 2018 року по справі № 205/1302/16-ц та у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 346/103/17.

Також суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено звільнення батьків від обов`язку сплачувати аліменти повнолітнім сину чи доньці під час перебування їх на канікулах, а той факт, що під час канікул такі син чи донька не проходять навчання, не є підставою для звільнення від передбаченого ст. 199 СК обов`язку батьків утримувати їх на час навчання, бо канікулярний час входить в період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 346/103/17.

Натомість суд зауважує, що відповідно до ст. 201 СК до правовідносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст. 191 СК, в ч. 1 якої зазначено, що аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову.

При цьому за ч. 2 ст. 191 СК аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки сторона позивача не надала суду доказів вживання ОСОБА_1 заходів щодо одержання аліментів з відповідача, враховуючи також, що із позовом в порядку ст. 199, 200 СК позивач звернувся лише у віці 22 років, то вказане у сукупності свідчить про те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів.

Отже, в суду відсутні підстави, передбачені ч. 1. ст. 191 СК, для стягнення аліментів з ОСОБА_6 на час навчання сина за період з 1 вересня 2019 року до 19 травня 2020 року включно, оскільки із відповідним позовом до суду представник позивача звернувся лише 20 травня 2020 року.

Суд зауважує, що встановлений судом період стягнення аліментів до 23-річчя дитини за ст. 199 СК є преклюзивним та має на меті захист прав відповідача у випадку продовження навчання дитини після досягнення нею вказаного віку.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 8 лютого 2018 року по справі № 205/1302/16-ц.

Таким чином суд зазначає, що оскільки обов`язок батька утримувати повнолітнього сина на час навчання триває до досягнення сином повноліття, то суд дійшов висновку, що аліменти з ОСОБА_6 стягненню на користь ОСОБА_1 підлягають до 12 липня 2020 року, тобто до часу, коли позивач досягне повноліття.

Також суд вказує, що на підставі ст. 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.

При цьому суд зауважує, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються Главою 16 СК, яка передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги та спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК). При визначенні розміру таких аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 346/103/17.

Додаткові витрати присуджуються на дитину в разі понесення одним із батьків, з яким проживає дитина, таких витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Понесення таких витрат має довести особа, що заявляє відповідні вимоги. Ці витрати є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків як аліменти.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 17 січня 2019 року по справі № 720/1119/17.

Отже, посилання представника позивача, як на обґрунтування заявлених в інтересах ОСОБА_1 вимог на положення ст. 185 СК, зокрема, в частині можливості покриття додаткових витрат на дитину після їх фактичного понесення, є безпідставними.

Крім цього суд зазначає, що можливості застосування положень ст. 185 СК, виходячи зі змісту ст. 201 СК, - немає в рамках обов`язків батьків, визначених Главою 15 СК, утримувати своїх повнолітніх сина чи доньку.

При цьому суд зауважує, що за ч. 1 ст. 6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Таким чином на підставі аналізу наведених правових норм вбачається, що положення ст. 185 СК можуть бути застосовані щодо обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах виключно на неповнолітню дитину, та не можуть розповсюджуватися на повнолітніх сина чи доньку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином суд дійшов висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір відповідно до частки задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , звільненого від сплати судового збору при поданні такого позову до суду, що відповідно дорівнює 121,76 грн. (53 / 366 х 840,80 = 121,76), оскільки позивачем були заявлені вимоги про стягнення аліментів за період з 1 вересня 2019 року по 31 серпня 2020 року (366 днів), а задоволено було судом вимоги за період з 20 травня 2020 року по 12 липня 2020 року (53 дні).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265, 430 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утримання на час навчання аліменти у розмірі 1/8 частки від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 20 травня 2020 року та до досягнення 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні решти заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 121,76 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 16 червня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Суддя