КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року

м. Київ

справа №759/4943/16-ц

провадження № 22-ц/824/6199/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_3

заінтересовані особи - державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун Володимир Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року у складі судді Ул'яновської О.В.

у справі за скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , заінтересовані особи: державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун Володимир Володимирович, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_2 на протиправну діяльність державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на протиправну діяльність державного виконавця, в якій просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича, яка полягає у незаконному невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №57268246, відкритого на підставі виконавчого листа №759/4943/16, виданого Святошинським районним судом м. Києва 02 липня 2018 на підставі заяви ПАТ «ОТП Банк» про закінчення виконавчого провадження від 22.04.2019 за вх. №18170 та зобов`язати державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича винести постанови про закінчення виконавчого провадження №57268246, відкритого на підставі виконавчого листа №759/4943/16, що виданий Святошинським районним судом м. Києва від 02.07.2018, про знаття арешту з накладеного на майно та кошти боржника ОСОБА_3 та скасувати інші заходи з примусового виконання виконавчого листа №759/4943/16, що виданий Святошинським районним судом м. Києва від 02.07.2018 на підставі заяви ПАТ «ОТП Банк» про закінчення виконавчого провадження від 22.04.2019 за вх. 18170.

В обґрунтування скарги зазначав, що на примусовому виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходиться виконавчий лист №759/4943/16 від 02.07.2018, виданий Святошинським районним судом м. Києва та на підставі якого було відкрито виконавче провадження №57268246 з примусового виконання виконавчого листа, у процесі якого державним виконавцем 05.11.2018 було накладено арешт на все майно боржника в межах суми стягнення та 18.01.2018 накладено арешт на кошти боржника.

Посилався на те, що боржник виконав всі зобов`язання за виконавчим листом №759/4943/16, у зв`язку з чим стягувач ПАТ «ОТП Банк» звернувся до державної виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження від 22.04.2019 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, 22.11.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно скаржник дізнався, що державним виконавцем у порушення вимог ст.ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» не було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, не було знято арешти, накладені на майно та кошти боржника.

Уважав, що державним виконавцем не вчинялось виконавчих дій з виконання рішення суду у примусовому порядку, оскільки з боржника не було здійснено стягнення грошових коштів або звернення стягнення на майно боржника.

Зауважував, що заборгованість за рішенням суду ОСОБА_3 було погашено добровільно, тому виконавчий збір з боржника стягненню не підлягає.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна Володимира Володимировича, яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №57268246, відкритого на підставі виконавчого листа № 759/4943/16, що виданий Святошинським районним судом м. Києва 02.07.2018, на підставі заяви Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про закінчення виконавчого провадження від 22.04.2019 за вх. №18170.

У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 03 лютого 2020 рокупредставник скаржника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги у повному обсязі, оскільки уважає ухвалу суду в частині відмови у задоволенні вимог скарги щодо зобов`язання державного виконавця винести постанову про зняття арешту, накладеного на майно та кошти боржника, скасувати інші заходи з примусового виконання виконавчого листа №759/4943/16 необґрунтованою та незаконною.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена лише 16 грудня 2019 року, що свідчить про грубе порушення державним виконавцем вимог статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Зауважує, що наслідком закінчення виконавчого провадження є, зокрема зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Разом з тим, з тексту постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що питання про зняття арешту з майна та коштів боржника вирішено не було, також як і не винесено окремої постанови з цього питання.

Уважає, що суд першої інстанції мав зобов`язати державного виконавця винести постанову про зняття арешту з майна та коштів боржника, а також скасувати інші заходи з примусового виконання виконавчого листа.

Наголошує, що рішення суду ОСОБА_3 виконано добровільно, кошти сплачено на рахунок стягувача, жодних виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа державним виконавцем не вчинялось, у зв`язку з чим, на думку апелянта, відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.

27 березня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтуна В.В. на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін.

03 квітня 2020 року надійшла відповідь на відзив від представника скаржника ОСОБА_4 , в якому він повторно зазначає, що боржником рішення суду виконано особисто самостійно, підстави для стягнення виконавчого збору відсутні, у зв`язку з чим арешт, накладений на майно та кошти боржника має бути знято.

Державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковтун В.В. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Неявка ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 не перешкоджає розгляду справи, оскільки явка скаржника не була визнана судом обов`язковою, відповідно до вимог пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уважаються належним чином повідомленими про розгляд апеляційної скарги. Скаржник в особі свого представника скористався своїми процесуальними правами та долучив до апеляційної скарги відповідні докази на підтвердження своїх доводів, подав відповідь на відзив, в якій докладно виклав свою позицію, а отже розгляд справи за відсутності осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, явка яких не визнана судом обов`язковою, не порушує доступу цих осіб до правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу частково, суд виходив з того, що оскільки стягувач 22.04.2019 подав заяву державному виконавцю про закінчення виконавчого провадження з підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем необхідно було вчинити дії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме винести постанову про закриття виконавчого провадження на день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини, однак такі дії були вчиненні ним лише 16.12.2019, що свідчить про порушення строків визначених у вищезазначеній статті Закону. У частині зняття арешту з майна та коштів боржника суд дійшов висновку про відмову у задоволенні таких вимог з підстав перебування на виконанні в державній виконавчій службі виконавчих проваджень ВП №609058974 та ВП №60905923 про стягнення виконавчого збору у розмірі 170 758 грн 44 коп. та витрат виконавчого провадження у розмірі 400 грн.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 162-165 том 1).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-006/1778/2007 від 26.11.2007 у розмірі 72 694 доларів США 13 центів та судовий збір у розмірі 30 337 грн 43 коп. (а.с. 49-53, том 2).

04 липня 2018 року на адресу ПАТ «ОТБ Банк» Святошинським районним судом м. Києва надіслано копії рішень на 10 арк. та 2 виконавчий листа на 2 арк. (а.с. 66), які отримано отримувачем 09 липня 2018 року (а.с. 67).

02 жовтня 2018 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №57268246 на підставі виконавчого листа 759/4943/16 від 02 липня 2018 року (а.с. 90, 91).

05 листопада 2018 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника (а.с. 92).

Постановою державного виконавця від 18 січня 2019 року накладено арешт на кошти боржника (а.с. 93, 94).

22 квітня 2019 року на адресу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшла заява від ПАТ «ОТП Банк» про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із повним погашенням заборгованості (а.с. 125, 126).

16 грудня 2019 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 170 758 грн 44 коп. (а.с. 129), а також 400 грн витрат виконавчого провадження (а.с. 130).

16.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням боржником рішення, що підлягало виконанню. Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не сплачено, на підставі чого постанови про стягнення виконавчого збору з боржника та витрат виконавчого провадження виділено в окремі виконавчі провадження (а.с. 132).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби визначений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення суду не пізніше, ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст. 25 цього закону, для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання підлягає не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан його виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, стягувач 22.04.2019 подав заяву державному виконавцю про закінчення виконавчого провадження з підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, державному виконавцю необхідно було вчинити дії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, винести постанову про закриття виконавчого провадження на день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Таким чином, оскільки державним виконавцем такі дії були вчинені лише 16.12.2019, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення строків, визначених у вищезазначеній статті закону, та правильно задовольнив скаргу в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтовану відмову суду першої інстанції у зобов`язанні державного виконавця винести постанову про зняття арешту з майна та коштів боржника, а також щодо добровільного виконання рішення боржником та відсутності підстав для стягнення виконавчого збору, колегія виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 та 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

На підставі п. 9 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», як вже зазначалося у постанові від 16.12.2019 про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем було виділено в окремі виконавчі провадження ВП №609058974 та ВП №60905923 про стягнення виконавчого збору та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Внаслідок указаних дій, на виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувають виконавчі провадження ВП №609058974 та ВП №60905923 про стягнення виконавчого збору у розмірі 170 758 грн 44 коп. та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 400 грн.

Зазначені виконавчі провадження вчиняються в межах виконання виконавчого листа №759/4943/16, виданого Святошинським районним судом м. Києва 02 липня 2018, а тому заходи примусового виконання рішення у вигляді арешту на майно та кошти боржника відповідно до вимог п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» мають діяти до повного виконання виконавчого листа, в тому числі, до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору.

Виходячи з положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», збереження дії арешту на кошти та майно боржника після повного виконання рішення суду спрямоване на забезпечення виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору, передбаченого законом.

Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні скарги в частині зняття арешту з майна та коштів боржника, оскільки такі дії суперечать вимогам статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, виходячи з системного тлумачення положень Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час відкриття провадження, можна дійти висновку, що дана редакція закону не передбачає порядку надання боржнику строку для добровільного виконання рішення. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, а отже примусове виконання рішення починається з відкриття виконавчого провадження. Добровільним виконанням рішення суду було б таке його виконання, яке здійснено до відкриття виконавчого провадження.

Отже, доводи апелянта, що боржник самостійно з власної ініціативи сплатив заборгованість та виконав рішення суду після відкриття виконавчого провадження та вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на виконання рішення суду, є безпідставними.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтованого висновку дійшов про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження у строки, передбачені ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а також про безпідставність вимог скарги в частині зняття арешту з майна та коштів боржника і скасування інших заходів примусового виконання виконавчого листа, оскільки такі дії відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» можуть вчинятися тільки після повного виконання боржником свого обов`язку з виконання виконавчого листа.

З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно застосувавши норми матеріального права вірно вирішив, що скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «24» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай