ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1685/19
"18" червня 2020 р. смт Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П., розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Іванівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
10.10.2019 до суду звернулася ОСОБА_1 (далі Позивач) з позовом до ОСОБА_3 (згідно свідоцтва про шлюб змінила прізвище на ОСОБА_2 , далі Відповідач), про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , визнавши Відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору Дарування, посвідченого 17 листопада 1995 державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Мітлицькою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2013, їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 06.12.1999 за № 836 в реєстровій книзі № 4.
За цією адресою зареєстрована зокрема і Відповідач, бувша дружина її сина ОСОБА_5 .
Після загибелі її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносини між нею та невісткою погіршилися. Відповідач створила нову сім`ю та у вересні 2018 року, зібравши всі свої особисті речі, виїхала за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає до цього часу.
З цього часу у вищезазначеному житловому будинку Відповідач не проживає, її речей в будинку немає, комунальні послуги вона не сплачує, перешкод в користуванні жилим приміщенням їй ніхто не чинив, а тож колишня невістка не має ніякого відношення до її будинку, оскільки не проживає у ньому більше одного року. Позивач вважає, що остання втратила інтерес до спірного житла, однак реєстрація Відповідача за вказаною адресою порушує її право на вільне розпорядження і користування майном.
04.11.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
28.05.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить справу розглянути у її відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилась, про час слухання справи повідомлялася належним чином, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленою), та згідно телефонограми, якою особисто повідомлена про явку в судове засідання на 18.06.2020. Відзив на адресу суду не направляла.
Третя особа - Іванівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області в судове засідання також не з`явилися, проте надали до суду заяву, про розгляд справи за відсутності їх представника, прийняти рішення згідно чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду Відповідач була повідомлена вчасно та належним чином, заперечення (відзиву) проти позову не подала, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).
В судовому засіданні встановлено, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором Дарування, посвідченого 17 листопада 1995 державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Мітлицькою Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2013. Право власності зареєстровано Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 06.12.1999 за № 836 в реєстровій книзі № 4.
Згідно відповіді Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області № 504 від 28.10.2019 на запит суду, ОСОБА_3 (нині ОСОБА_2 ) дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, у вищезазначеному житловому будинку, окрім Позивача, зареєстрована ОСОБА_2 (колишня невістка позивача), тобто Відповідач, та її малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онук позивача) які не проживають у житловому будинку, що стверджується Актами «про не проживання та відсутності особистих речей» виданих депутатом Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Маляр А.С. від 12.01.2019, 08.03.2019 (за участі сусідів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ).
Згідно вищезазначеного Відповідач з 2018 року за спірною адресою фактично не проживає разом зі своїм сином ОСОБА_7 .
При цьому, як стверджує позивач з реєстрації за даною адресою до цього часу в добровільному порядку Відповідач не знялася.
Між тим, згідно довідки № 1450 від 03.10.2019 «про склад сім`ї» виданої Іванівською сільською радою Петриківського району, судом встановлено, що Позивач має наступний склад сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - невістка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 -онук.
Суд приходить до висновку, що Відповідача було зареєстровано в будинку Позивача як члена сім`ї, оскільки вона була дружиною сина Позивача.
Як зазначив позивач, після смерті її сина ОСОБА_5 у 2018 році відповідач створила нову сім`ю та переїхала проживати за іншою адресою: АДРЕСА_2 , що стверджувалось, як фактична адреса відповідача й у довідці № 504, виданої Іванівською сільською радою.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.2ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи наведене, реєстрація Відповідача є перешкодою для користування і розпорядження власністю Позивача на власний розсуд, що є порушенням його конституційних прав на право вільного розпоряджання своєю власністю.
Суд приходить до висновку, що Позивач довів свій позов, а тому вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.
Даних, які б свідчили, що Відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин (які перелічені в ст. 71 Житлового Кодексу УРСР), як і даних про те, що їй чинилися перешкоди у проживанні в житловому будинку, суду не надано.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити щодо реєстрації місця проживання малолітнього сина Відповідача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десять років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них).
Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з матір`ю.
Оскільки рішення ухвалено на користь Позивача, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на Відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Іванівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, яка втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити, що у відповідності до п.3 Розділу XII Прикінцевих Положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В. О. Говоруха