1Справа № 335/8461/19 2/335/656/2020
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Жечевої А.В., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу.

У позові зазначав, що 09.11.1991 року між ним та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ». Під час перебування у шлюбі за договором №342 купівлі-продажу квартири від 21.04.1997 року ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано в ЗМБТІ на ОСОБА_5

12.08.1999 року шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 колишня дружина ОСОБА_5 померла.

По день смерті ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті колишньої дружини відкрилась спадщина.

За заявою ОСОБА_2 (матері ОСОБА_5 ) приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу №103 за 2014 рік. 19.07.2019 року він звернувся до приватного нотаріусу із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири на підставі ст. 71 ЗУ "Про нотаріат".

Постановою від 19.07.2019 року №1363/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя відмовлено. Згідно з ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви одного з подружжя.

Однак шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були подружжя, а тому у видачі свідоцтва на умовах ст.71 ЗУ «Про нотаріат» відмовлено. Оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, позивач зазначаючи, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем ОСОБА_2 право власності позивача на Ѕ частину не визнається, просить суд на підставі ст. 392 ЦК України визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 09.08.2020 року відкрито загальне позовнепровадження по справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу. Призначено підготовче судове засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. належним чином завірену копію спадкової справи №103 за 2014 рік, заведеної після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23.09.2020 року до суду від приватного нотаріуса надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 103/2014, заведена після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 21.10.2019 року закрито підготовче провадження справа призначена до судового розгляду.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2019 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалою суду від 21.11.2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року скасовано, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання з повідомленням сторін. Встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень.

04.12.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про виклик у судове засідання свідків.

12.12.2019 року в судовому засіданні від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача заявив клопотання про допит у судовому засіданні позивача особисто в якості свідка.

23.03.2020 року від відповідача надійшла відповідь на письмові пояснення ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 08.01.2020 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу та призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання про виклик свідків задоволено. Викликано свідків: ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 , а також викликати для допиту у судовому засіданні позивача ОСОБА_4 .

У судовому засіданні 10.03.2020 року, допитаний в якості свідка, позивач ОСОБА_4 надав пояснення, що із своєю дружиною ОСОБА_5 познайомився у липні 1990 року. 09 листопада 1991 року вони уклали шлюб. У грудні 1994 року внаслідок травми отриманої в армії у нього раптово погіршилось здоров`я. В червні 1995 року він знаходився на стаціонарному лікуванні ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_11 В період з серпня 1995 року до червень 1996 року він вимушений був проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Після деякого покрашення стану здоров`я, приблизно з літа 1996 року до початку 1998 року, вони проживали разом у вищевказаній квартирі її дідуся. Навесні 1997 року ОСОБА_5 повідомила його про можливість отримати пільгову позику на роботі, яку не треба буде повертати. Вона працювала секретарем у фірмі «Деа Рома ЛТД», а позивач був проти цієї позики, просив її почекати, оскільки вважав, що за цю позику її змусять до якихось махінацій з документами тощо, що і відбулось пізніше, відносно посадових осіб фірми, в тому числі і щодо ОСОБА_5 , було порушено кримінальну справу. ОСОБА_5 не дослухалась, взяла цю позику і вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Після ремонту, в кінці 1997 року - на початку 1998 року вони переїхали до вказаної квартири, де проживали до початку 2000 року. 12 серпня 1999 року вони офіційно розірвали шлюб в судовому порядку, але до кінця 1999 року продовжували проживати разом однією сім`єю. Наприкінці 1999 року - на початку 2000 року вони знов посварились та остаточно фактично розсталися. Також повідомив, що за життя ОСОБА_5 у них була домовленість про те, що вона аліментів не стягує на утримання сина, а він у зв`язку із цим відмовляється від вимог на квартиру. Однак після смерті ОСОБА_5 , її мати ОСОБА_2 звернулася до суду про стягнення аліментів до нього, і рішенням суду з нього було їх стягнуто, а тому він звернувся до нотаріуса для видачі свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя, але йому було відмовлено, а потім з цим позовом, який підтримує у повному обсязі. Зазначав, що бажає подарувати свою частину квартири непрацездатному сину ОСОБА_11

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі і просить його задовольнити на підставах, які викладені у позові, оскільки ОСОБА_2 не визнає його право на частину квартири, придбаної у шлюбі, а відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу того, що квартира є особистою власністю ОСОБА_5 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 позов не визнала, подала до суду відзив на позовну заяву. Відповідач зазначила, що дійсно, квартира АДРЕСА_4 належить її дочці ОСОБА_5 на підставі договору № 342 купівлі-продажу від 12 квітня 1997 року. Державна реєстрація права власності здійснена ОП «ЗМБТІ» і дійсно, час укладення договору купівлі-продажу припадає та той час, коли дочка та позивач перебували у шлюбі, зареєстрованому 09.11.1991 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_11. Разом із тим, ще до народження сина позивач припинив фактично шлюбні відносини з дочкою і став мешкати окремо від них. Внаслідок припинення фактично шлюбних відносин між позивачем га дочкою припинилось і ведення спільного домашнього господарства. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м Запоріжжя від 16 березня 1999 року за ініціативою позивача шлюб між ним та дочкою був розірваний, рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що спір з приводу майна між подружжям відсутній. Будь-якої матеріальної участі у придбанні спірної квартири позивач не приймав. Спірна квартира була придбана дочкою за грошові кошти, надані їй у якості безвідсоткової позики в сумі 15640,00 грн. адміністрацією підприємства, де вона працювала технічним секретар - референтом в ТОВ «Деа Рома, ЛТД», спірна квартира придбана дочкою за кошти, які не були спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого квартира є особистою власністю ОСОБА_5 . Правова позиція позивача щодо його права на частку квартири ґрунтується лише на формальних підставах, а саме на факті придбання квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі з дочкою. Крім того, вважає, що до правовідносин, на які посилається позивач, мають бути застосовано положення про позовну давність, яка сплинула у березні 2002 року, а тому заявила про застосування строків позовної давності.

На думку відповідача мотивом, яким керувався ОСОБА_4 , заявляючи до неї позов про визнання права власності на 1/2 частку майна, придбаного під час шлюбу - спірної квартири, стало бажання позивача здійснювати тиск з метою переконати відмовитись від стягнення з нього аліментів на утримання його повнолітнього непрацездатного сина - ОСОБА_11 , інваліда дитинства. Так, вимоги про стягнення аліментів були заявлені нею 28.01.2019 року. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про стягнення ОСОБА_4 аліментів на утримання його непрацездатного сина ухвалене 23.04.2019 року. Постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС від 16.07.2019 року відкрите виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 аліментів. 26.07.2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 23.04.2019 року. До заяви про перегляд заочного рішення у якості доказу позивач додав копію заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_13 аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню непрацездатну дитину. І лише після зазначених подій 30.07.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до неї про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири. 21.10.2019 року Орджонікідзевським районним судом ухвалене заочне рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку спірної квартири. 22.10.2019 року в судовому засіданні по справі за її позовом про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_11 , представник ОСОБА_4 запропонував розглянути питання про можливість укладення мирової угоди згідно умов якої ОСОБА_4 дарує 1/2 частку спірної квартири сину ОСОБА_11 , а відповідач відмовляється від вимог про стягнення аліментів. На зазначену пропозицію вона не погодилась і рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2019 року задоволено позов до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню непрацездатну дитину. Таким чином, вважає, що вимоги позивача до його недієздатного сина ОСОБА_11 , інваліда першої групи, який до участі у справі не притягнутий є безпідставними.

Вказані заперечення проти позову в судовому засіданні також підтримано і представником відповідача-адвокатом Смола І.В.

Допитаний у судовому засіданні 04.02.2020 року за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_10 пояснила, що є подругою ОСОБА_5 з дитинства. ОСОБА_5 була у шлюбі з ОСОБА_4 з 1991 року, прожили вони у шлюбі з ОСОБА_4 до року часу, вони були студентами. ОСОБА_5 пішла на фірму, заробляла і кошти, вони знімали квартиру приблизно півроку. ОСОБА_4 не був заінтересований у шлюбі, а ОСОБА_5 намагалася зберегти шлюб. Коли ОСОБА_5 завагітніла, ОСОБА_4 сказав: «Все ми розлучаємося». ОСОБА_5 пішла жити до батьків, продовжувала вагітна працювати. ОСОБА_4 там не було. Після народження дитини ОСОБА_4 інколи з`являвся. Він навіть не зустрічав їх з пологового будинку, однак подружжя інколи зустрічалося. Вони спільного господарства не вели - меблі в квартиру не придбавали, побут не облаштовували, ремонт не робили. ОСОБА_4 не допомагав, а коли ОСОБА_11 у 2-3 роки було поставлено діагноз - ОСОБА_4 взагалі зник. У нього були інші стосунки. Шлюб укладено у 1991 році. Після реєстрації шлюбу проживали у батьків ОСОБА_5 по АДРЕСА_5 . Потім після придбання квартири, ОСОБА_5 з сином переїхали на нову квартиру, робила ремонт сама. Вона не знає джерела доходів ОСОБА_4. ОСОБА_5 працювала на фірмі «Деа Рома» секретарем-референтом. Щодо придбання квартири, то пояснила, що ОСОБА_5 взяла кредит у фірми. ОСОБА_11 фірма також допомагала у лікуванні, оплачували машину для перевозки. Потім почалася криза, з фірмою негаразди, і з урахуванням стану здоров`я сина - фірма просто подарувала квартиру ОСОБА_5. ОСОБА_5 вимог до ОСОБА_4 щодо аліментів не пред`являла, вона навіть з ним зв`язуватися не хотіла. Домовленостей щодо квартири з ОСОБА_4 бути не було, бо вони взагалі не спілкувалися. Родину ОСОБА_4 вона навідувала регулярно, дуже часто, ходила до неї в гості. ОСОБА_4 якийсь час проживав в Шевченківському районі у батьків.

Допитаний у судовому засіданні 04.02.2020 року за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_9 пояснив, що подружжя ОСОБА_4 після свадьби деякий час роки 2 мешкали разом, однак під час вагітності ОСОБА_5 перестали проживати спільно. Під час вагітності подружжя сварилося. Квартиру ОСОБА_5 придбала сама за рахунок фірми та виплачувала її з заробітної плати. Вони із ОСОБА_5 були сусідами і друзями, спілкувалися. З ОСОБА_4 свідок знайомим, ОСОБА_4 не працював, потім ОСОБА_5 сказала, що він поїхав до родичів та зник.

Допитана у судовому засіданні 12.02.2020 року за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_8 пояснила, що була головним бухгалтером на ТОВ «Деа Рома, ЛТД» і була свідком придбанням ОСОБА_16 квартири. В 1995 році ОСОБА_5 була вагітна, приходив її чоловік, ОСОБА_5 і повідомила свідку, що це її чоловік, він покинув її вагітною. Свідок у 1997 році з ОСОБА_5 обговорювали питання придбання квартири, і ОСОБА_5 повідомила, що поруч з батьками продається квартира. Потім ОСОБА_5 звернулася до директора фірми за позикою. ОСОБА_5 була видана позика і вона писала заяву про те, щоб у неї утримували з заробітної плати, про це свідку відомо як головному бухгалтеру. Однак усі документи за спливом часу були втрачені, збереглися архівні версії програми 1С., які свідок може надати суду, однак без засвідчення підписом та печаткою.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, у тому числі і матеріали спадкової справи після померлої ОСОБА_5 за 2014 рік, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що 09.11.1991 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис №2547. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ». Наведені підстави підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , видане 09.11.1991 року відділом запису актів громадського стану виконкому м. Запоріжжя.

У відповідності до статті 16 Закону України від 07.02.1991 року №697-ХІІ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

До правовідносин за цим позовом щодо виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру застосуванню підлягають відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, Цивільного кодексу Української РСР та Закону України від 07.02.1991 року М697-ХІІ «Про власність» (із відповідними змінами та доповненнями на час спірних правовідносин), а до спірних правовідносин щодо захисту права власності застосуванню підлягають відповідні положення чинних Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Так, частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У відповідності до статті 16 Закону України від 07.02.1991 року №697-ХІІ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

В свою чергу, положеннями статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України також визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.Положеннями статті 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За правилами етапі 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України діє презумпція рівності часток спільного сумісного майна подружжя.Шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не укладався. Проте, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі за договором №342 купівлі продажу квартири від 12 квітня 1997 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано в ЗМБТІ на ОСОБА_5

12.08.1999 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, про що в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис №232., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , видане 17.06.200 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя та копією рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16.03. 1999 року (т.1 а.с.162).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії № НОМЕР_4 видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №237.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заявою ОСОБА_2 (матері ОСОБА_5 ). Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу №103 за 2014 рік.

18.08.2014 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої дочки ОСОБА_5 ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (т.1 а.с.88) та судовим рішенням, які наявні в матеріалах справи.

ОСОБА_11 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серїі НОМЕР_6 (т.1 а.с.88зв.) та судовим рішенням, які наявні в матеріалах справи.

Згідно довідки від 11.08.2014 р., Центру обслуговування ЄАС ЗМР № 7336 ОСОБА_11 був зареєстрований з 1997 року по день смерті ОСОБА_5 разом із ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4 .(т.1 а.с.83). Отже, в силу ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_11 прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_5 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

22.10.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя визнано ОСОБА_11 , 1995 р.н., недієздатним. (т.1 а.с.102)

24.12.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя призначено ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_11 , 1995 р.н., рішення набрало законної сили 05.01.2015р.(т.1 а.с.101).

17.03.2016 року рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_13 аліменти на утримання дочки ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.242).

23.04.2019 року заочним рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання непрацездатної дитини у розмірі ј частина доходів, починаючи з 28.01.2019 року (т.1 а.с.238) ,відкрито виконавче провадження (т.1 а.с.239). Вказане заочне рішення не набрало законної сили, оскільки ОСОБА_4 26.07.2019 подано заяву про його перегляд (т.1 а.с.240) та справу призначено до розгляду.

19.07.2019 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири по АДРЕСА_1 відповідно до ст. 60,63 СК України (т.1 а.с.107зв).

19.07.2019 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 року №1363/02-31 у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя відмовлено. На підставі того, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були подружжям, а тому у видачі ОСОБА_4 свідоцтва на умовах ст.71 ЗУ «Про нотаріат» відмовлено. (т.1 а.с.108).

31.07.2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру (т.1 а.с.2). У справі ухвалено заочне рішення 21.10.2019 року, яке у подальшому за заявою ОСОБА_2 було скасовано. (т.1 а.с.121,150).

05.11.2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання непрацездатної дитини ОСОБА_11 у розмірі 1/6 частина доходів, починаючи з 28.01.2019 року або поновлення працездатності (т.1 а.с.243-244) ,відкрито виконавче провадження 12.12.2019 (т.1 а.с.245).

Вказані обставини підтверджені належними доказами, у тому числі судовими рішеннями, що в силу ст. 82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування.

Судом також враховується, що ОСОБА_4 позовні вимоги про поділ спільного майна або про виділ частки з спільного майна не заявлялися за життя ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із тим, з урахуванням пояснень сторін, у тому числі і особисто позивача, за життя з ОСОБА_5 спору з приводу майна не виникало. З 1999 року до 2019 року, тобто більше ніж 20 років ОСОБА_4 долею майна набутого під час шлюбу не цікавився, за життя до ОСОБА_5 вимог не пред`являв, а матеріалами справи встановлено, що інтерес до майна придбаного під час шлюбу у ОСОБА_4 виник після смерті ОСОБА_5 у 2014 року та звернення до суду із позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення з нього аліментів на утримання непрацездатного сина -інваліда 1 групи, що позивачем і не оспорюється і він звернувся до нотаріуса з метою оформити свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, на підставі якої подано до суду позов, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У позовній заяві вказано, що після смерті ОСОБА_5 право ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири не визнається спадкоємцем ОСОБА_2 .

Так, з урахуванням тих обставин, що позов про визнання права власності на частину квартири подано не безпосередньо до власника - ОСОБА_5 , а після її смерті і він безпосередньо пов`язаний із відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 у тому числі на квартиру, яка увійшла до складу спадщини, судом у тому числі з матеріалів спадкової справи встановлені такі обставини.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1220, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Отже, зі спадкової справи № 103/2014, відкритої 18.08.2014 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, вбачається, що заповіту ОСОБА_5 не залишили, і після смерті ОСОБА_5 протягом шести місяців з заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 , яка за наданими нотаріусу документами є матір`ю померлої, а тому належить в силу ст.1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом.

ОСОБА_11 - син позивача та ОСОБА_5 в силу ч.3 ст.1268 ЦК України прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_5 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і є також спадкоємцем першої черги за законом в силу ст.1261 ЦК України.

Отже, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є її непрацездатний син - ОСОБА_11 та мати - ОСОБА_2

Свідоцтво про право на спадщину їм не видавалось, що підтверджено матеріалами спадкової справи.

Право на оформлення право на частку у спадщині, як спадкоємцями першої черги, в нотаріальному порядку не втрачено.

Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 позивач обрав підставою позову положення ст. 392 ЦПК України, однак у позові не зазначив і в судовому засіданні не навів тих обставин, чи ОСОБА_2 оспорює його право власності на частину квартири як один із спадкоємців, чи як законний представник недієздатного ОСОБА_11 - сина позивача, законного представника недієздатного сина, яким є ОСОБА_2 до участі у справі не залучив в якості співвідповідача, незважаючи на ті обставини, що рішення суду за його позовом безпосередньо впливає на інтереси непрацездатного сина.

У судовому засіданні ОСОБА_2 наполягала на тому, що рішення суду впливає на права недієздатного сина позивача і зазначала, що мотивом, яким керувався ОСОБА_4 , заявляючи до неї позов про визнання права власності на 1/2 частку майна, придбаного під час шлюбу - спірної квартири, стало бажання позивача здійснювати тиск з метою переконати відмовитись від стягнення з нього аліментів на утримання його повнолітнього непрацездатного сина - ОСОБА_11 , інваліда дитинства. Також неодноразово під час судового розгляду заявлялося про порушення прав сина позивача і необхідність його залучення до участі у справі, про що зазначав у судовому засіданні представник відповідача.

Отже позивач не визначився, чи ним пред`явлено позов до ОСОБА_2 особисто, як до одного із спадкоємців, який не визнає його право власності на частину квартири, чи до ОСОБА_2 як опікуна недієздатного сина ОСОБА_11 , інваліда першої групи, в інтересах якого вона діє, як опікун і не надав доказів невизнання ОСОБА_2 його права власності на майно на час звернення до суду із позовом, тобто на момент звернення до суду із позовом доказів існування спору з ОСОБА_2 позивачем надано не було. Свідоцтво про право на спадщину як ОСОБА_2 та ОСОБА_11 нотаріусом не видавалося, з заявою про видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_2 не зверталася, листування з ОСОБА_2 з цих обставин не велося.

Згідно до ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем і тільки ним. Разом із тим, доказів такого невизнання права позивача на частину квартири, придбаної під час шлюбу ОСОБА_2 до позову додано не було. Заявлені позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 без належного обґрунтування такого невизнання позову з її боку станом на час звернення до суду із позовом, а тому суд не взмозі вирішувати позов без особи, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного співвідповідача).

Окрім того, нотаріуси вчиняють нотаріальні дії передбачені ст. 34 Закону України «Про нотаріат».

Згідно до ст. 71 ЦК України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Отже, таке свідоцтво може бути видане кожному з подружжя як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Тож, один із подружжя не втрачає свого права на спільне сумісне майно, що може бути ним реалізовано шляхом отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до Глави 11 «Видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Повідомлення надсилається поштою, а спадкоємці, які прибули до нотаріальної контори, повідомляються нотаріусом усно, про що робиться відмітка на заяві того з подружжя, що залишився живим. Така відмітка підписується спадкоємцями. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою нотаріуса від 19.07.2019 року №1363/02-31 ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя з підстав того, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були подружжям.

З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач.

З огляду на наведені норми закону та обґрунтування заявлених позивачем вимог, суд дійшов висновку, що у даному випадку за відсутності належних доказів щодо невизнання відповідачем права позивача станом на час зверення до суду із позовом та незалучення співвідповідача -законного представника непрацездатного сина позивача, належним способом захисту позивача буде оскарження постанови нотаріуса про відмову у задоволені заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину винесеної з підстав того, що на момент смерті позивач та ОСОБА_5 не є подружжям, з подальшим врегулюванням питання щодо отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя з повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину та роз`ясненням ним права звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

Судом також враховуються пояснення у судовому засіданні позивача про те, що він бажає подарувати свою частину квартири непрацездатному синові та намагання врегулювати під час розгляду справ це питання мирним шляхом, що не заперечується сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд не вправі змінювати підстави заявленого позову, збирати докази, залучати співвідповідача за позовом без згоди позивача.

Позивач, не залучив до участі у справі непрацездатного сина позивача-інваліда 1 групи в особі законного представника, що позбавляє його можливості скористатися процесуальними правами через законного представника, від вирішення питання щодо визнання за позивачем права власності на частину квартири залежить і розмір часток успадкованих спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 . Отже, рішення суду безпосередньо впливає на права особи, яка не є учасником у даній справі, а саме на права недієздатного сина спадкодавця - ОСОБА_11 , опікуном якої є згідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24.12.2014 року є ОСОБА_2 .

Окрім того, позивач не позбавлений можливості отримання свідоцтва про право на частку у спільній сумісній власності у нотаріальному порядку після оскарження постанови нотаріуса від 19.07.2019 року з подальшим виникненням у ОСОБА_2 як одного із спадкоємців, так як і законним представником другого спадкоємця ОСОБА_11 права звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями (якими у даному випадку є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 ) майнових вимог того з подружжя, після повідомлення спадкоємців про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя.

З огляду на підстави відмови у задоволенні позову судом не оцінюється надані сторонами докази, зокрема щодо належності спірного майна ОСОБА_5 на праві особистої власності, що не позбавляє відповідача права на подання цих доказів у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Окрім того, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Отже, з урахуванням встановлених вище обставин, суд вважає обраний позивачем спосіб захисту у даному конкретному випадку неналежним, а подання позову до одного із спадкоємців, не залучення до участі у справі недієздатного сина спадкодавця, за умови можливості отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у нотаріальному порядку і недоведеності обставин невизнання права позивача з боку одного із спадкоємців, є передчасним, а тому суд вважає, що законним і справедливим у даній справі, з метою у тому числі і прав непрацездатного сина позивача, який у даному процесі позивачем до участі у справі не притягнутий, з огляду на характер правовідносин між сторонами, буде у задоволенні позову відмовити.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2,4,5,81,89,261,263-265,268,273 ЦПК України ,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 28.05.2020 року.

Повне рішення складено 05.06.2020 року.

Суддя: Ю.В. Апаллонова