РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Мукачево Справа №303/1275/20

2/303/892/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3

третя особа: Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)

про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 338038,17 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про ухилення відповідача від сплати аліментів на дітей, в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 80826,11 гривень. У зв`язку з несвоєчасною сплатою аліментів, позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 01.10.2018 по 29.02.2020 в розмірі 338038,17 гривень.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 196 Сімейного кодексу України.

Від відповідача надійшли письмові пояснення на позов, у яких відповідач заперечує вимогу про стягнення з нього пені у заявленому розмірі. Просить врахувати положення частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України щодо обмеження максимального розміру пені. Крім того, просить врахувати відсутність умислу щодо несплати аліментів та його сімейний стан і зменшити розмір неустойки до суми 10000,00 гривень. Також заперечує проти стягнення з нього витрат на надання правової допомоги, оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження понесення таких.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує таке.

На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 червня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено проживати разом з матір`ю, та присуджено до стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 720,00 гривень, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з 12 січня 2017 і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з даними постанови старшого державного виконавця Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Халус Є.М. від 02.11.2018 та від 23.08.2019 в межах виконавчого провадження ВП №54659000 на відповідача, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, в порядку частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8263,14 гривень та 13827,77 гривень відповідно.

Інформація з розрахунку заборгованості по аліментам (а.с. 13, 14) свідчить про фактичну наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів станом на 28.02.2020 у розмірі 80826,11 гривень.

При розгляді позовних вимог за предметом спору суд передусім виходить з того, що ст. 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

За частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

У відповідності до вимог статті 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих положень Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці.

Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц та в подальшому уточнена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 333/6020/16-ц.

З наведеного вище випливає, що загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Відповідно до наведеного позивачем розрахунку пені по аліментам (а.с. 4) загальна сума розміру неустойки становить 338038,17 гривень.

Проведений позивачем розрахунок суд до уваги не приймає та проводить обчислення розміру неустойки (пені) у відповідності з приписами ст. 196 Сімейного кодексу України, а також правовими позиціями Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц, від 03 квітня 2019 року по справі № 333/6020/16-ц, від 15 січня 2020 року по справі № 334/7702/16.

З розрахунку заборгованості аліментів (а.с. 13) вбачається, що перший платіж зі сплати аліментів (в межах заявлених вимог) мав відбутися у вересня 2018 року, тому з 01.10.2018 року настала прострочка зі сплати аліментів.

Період прострочення, визначений позивачем в позові складає проміжок з 01.10.2018 по 29.02.2020, тобто 516 дні.

Отже сума пені:

-за вересень 2018 року складає 3888х1%х515=20023,20 гривень,

-за жовтень 2018 складає 3888х1%х484=18817,92 гривень,

-за листопад 2018 складає 3888х1%х454=17651,52 гривень,

-за грудень 2018 складає 4054х1%х423=17148,42 гривень,

-за січень 2019 року складає 4054х1%х392=15891,68 гривень,

-за лютий 2019 року складає 4054х1%х364=14756,56 гривень,

-за березень 2019 року складає 4054х1%х333=13499,82 гривень

Сума наведених вище розрахунків (117789,12) вже перевищує суму заборгованості за аліментами, тому проведення подальшого розрахунку пені є недоцільним, оскільки з урахуванням вимог ст. 196 Сімейного кодексу України стягненню підлягає пеня у розмірі 100 відсотків заборгованості станом на 28.02.2020 по аліментам, тобто 80826,11 гривень.

Разом з тим, з урахуванням положень абзацу 2 частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, приписами якого визначено, що максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", з відповідача підлягає стягненню сума 58735,20 гривень ((80826,11 (максимальний розмір пені) - 8263,14 (штраф, накладний на підставі постанови від 02.11.2018)-13827,77 (штраф, накладений на підставі постанови від 23.08.2019).

Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Враховуючи те, що відповідач не виконує покладені на нього судовими рішеннями зобов`язання зі сплати аліментів на утримання їх спільних дітей, що призвело до наявності в останнього боргу в зазначеній державним виконавцем сумі, а також те, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, суд приходить до висновку про підставність вимог за предметом позову та необхідність їх часткового задоволення.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів відносно того, що заборгованість по аліментам виникла не з його вини.

Не заслуговує на увагу також і клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 196 Сімейного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Подані відповідачем довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та пенсійне посвідчення ОСОБА_8 не є належними доказами та не свідчать про важке матеріальне становище відповідача та про перебування ОСОБА_8 на його утриманні.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката в сумі 15000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з приписами частини першої, другої та третьої статті 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Мельником Павлом Петровичем 04.06.2019 було укладено договір про надання правової допомоги №_144_.

На підставі вказаного договору 29.07.2019 року було виписано ордер серії АО №1000679.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанові від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Заявляючи вимогу про відшкодування вартості витрат на юридичну допомогу, позивач не надав суду належного розрахунку вказаних сум (складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях, копіювання документів тощо), а також доказів відносно їх фактичного понесення учасником справи, що б давало суду можливість прийти до переконання про їх обґрунтованість.

Крім того, позивачем не надано фінансових документів, які б свідчили про фактичну сплату коштів за надану правничу допомогу (платіжних доручень, касових чеків або інших банківських документів).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Таким чином, вимога щодо стягнення з відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15000,00 гривень задоволенню не підлягає, у зв`язку з недоведеністю факту понесення таких витрат належними доказами.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задоволити частково.

2. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 58735,20 гривень (п`ятдесят вісім тисяч сімсот тридцять п`ять гривень 20 копійок) за період з 01.10.2018 по 28.02.2020.

3. Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави суму 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

6.1. Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

7. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Третя особа: Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (89600 м. Мукачево, вул. Валенберга, 3).

Суддя В.В. Кость