Суддя першої інстанції Румянцева Н.О.
Провадження № 22-ц/812/1004/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/126/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 10 квітня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління державної казначейської служби в Миколаївській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями,

В С Т А Н О В И В:

31 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління державної казначейської служби в Миколаївській області, в якому просив стягнути з Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області (далі ГУ ДКС України в Миколаївській області) з рахунку Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції (далі УПП в Миколаївській області) на його користь 40 000 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 15 листопада 2018 року поліцейським інспектором 1 роти 1 взводу 3 батальйону Патрульної поліції Миколаївської області молодшим лейтенантом поліції Фроленком А.В. безпідставно було затримано та поставлено на спеціальний майданчик належний йому на праві власності автомобіль марки MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в салоні якого знаходилась комп`ютерна техніка на суму 29 900 грн., під керуванням водія ОСОБА_2 . Під час затримання, на прохання водія, поліцейським не було складено протокол та акт опису вантажу автомобіля, а також не повідомлено причини такого затримання.

20 листопада 2018 року на його звернення до УПП в Миколаївській області про повернення автомобіля, складення акту огляду та надання ксерокопії рапорту на затримання транспортного засобу, керівництвом було надано лист, яким підтверджено незаконність дій поліцейського ОСОБА_3 . У складанні акту огляду при видачі і наданні ксерокопії рапорту про затримання транспортного засобу було відмовлено. Під час отримання автомобіля зі спеціального майданчика ним було сплачено за перебування транспортного засобу на майданчику 864 грн. та при огляді транспортного засобу було виявлено відсутність комп`ютерної техніки, а саме комп`ютера та принтера.

Посилаючись на те, що вказаними неправомірними діями поліцейського УПП в Миколаївській області йому завдано майнову шкоду на загальну суму 35 000 грн., які складаються з вартості товару, витрат по сплаті за знаходження на майданчику та 4 236 грн. витрат, пов`язаних з оплатою автомобіля для поїздки з м. Одеса, де він мешкає, до м. Миколаєва (транспортні витрати), а також моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5 000 грн. просив стягнути завдану шкоду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, дійшов висновку, що при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушеного вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Позивачем не залучено в якості відповідача Державну казначейську службу України в Миколаївській області, а суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінювати неналежного відповідача або залучати його в якості співвідповідача.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просив повністю скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц від 27 листопада 2019 року, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України при розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися належно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивченні судом, що не було зроблено місцевим судом у цій справі.

Відповідач та третя особа не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Як вбачається із матеріалів справи, автомобіль фургон малотонажний-В вантажний марки MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 було придбано комп`ютер ASUS Vivo Aio, вартість 22 500 грн. і принтер Brother HL-L5000DR, вартістю 7 400 грн., на загальну суму 29 900 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1721 від 14 листопада 2018 року.

Згідно товарно-транспортної накладної, на автомобілі MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 15 листопада 2018 року під керуванням водія ОСОБА_2 здійснювалося перевезення придбаної комп`ютерної техніки з м. Южний Одеської області в м. Херсон,

15 листопада 2018 року під час патрулювання в денну зміну екіпажем «Корвет-0301» до складу якого входив інспектор взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Миколаївській області ДПП молодший лейтенант поліції Фроленко А ОСОБА_4 В., по вул. Херсонське шосе,1 в м. АДРЕСА_1 було затримано транспортний засіб MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , та супроводжено на майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Шевченкове, про що було складено інспектором ОСОБА_3 акт тимчасового затримання цього транспортного засобу.

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача про повернення його автомобіля марки MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 та просив скласти акт огляду, додати фото транспортного засобу і перелік речей, які перебувають у ньому.

В цей же день, Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області звернувся з листом на адресу Директора Південної міжрегіональної філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси», в якому просив повернути транспортний засіб власнику чи водію та в той же день автомобіль було повернуто та водієм ОСОБА_2 за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику було сплачено 864 грн.

З письмових пояснень відповідача встановлено, що 14 грудня 2018 року за скаргою позивача від 19 листопада 2018 року на неправомірні дії працівника поліції було призначено службове розслідування по факту тимчасового затримання транспортного засобу, що належить позивачу. За результатами службового розслідування зроблено висновок про безпідставність затримання та доставку на спеціальний майданчик транспортного засобу та до винних осіб працівників поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_5 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Спеціальні умови відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Вони характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Завдана цими органами шкода, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю поліцейського під час несення служби по охороні громадського порядку, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності поліцейського є, зокрема, відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органів поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

Відповідно до змісту роз`яснень, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, застосуванню у спірних правовідносинах підлягає та правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка була останньою.

З огляду на таке, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Як встановлено, дії службових осіб УПП в Миколаївській області щодо тимчасової затримки транспортного засобу MERSEDES-BENZ 211CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є позивач, та доставлення його на спеціальний майданчик, де автомобіль перебував з 15 листопада до 20 листопада 2018 року визнані протиправними.

Внаслідок таких протиправних дій позивачу була завдана майнова шкода, пов`язана із зникнення із салону затриманого транспортного засобу комп`ютерної техніки, зокрема, комп`ютера ASUS Vivo Aio (вартість 22 500 грн.) і принтера Brother HL-L5000DR (вартістю 7 400 грн.), що належали позивачу, на загальну суму 29 900 грн., що підтверджується наданими позивачем документами на придбання такої техніки 14 листопада 2018 року.

Представник відповідача ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надав будь-яких доказів за правилами ст. 76-77 ЦПК України на спростування таких обставин, а тому з огляду на наведені норми матеріального права, така майнова шкода підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України.

Щодо інших позовних вимог про відшкодування в рахунок майнової шкоди 864 грн. витрат за сплату за перебування транспортного засобу на спеціальному майданчику та 4 236 грн. витрат, пов`язаних з оплатою автомобіля для поїздки з м. Одеса, де він мешкає, до м. Миколаєва, то ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як встановлено з наданого позивачем платіжного документу про переказ коштів за перебування транспортного засобу на спеціальному майданчику, оплату у розмірі 864 грн. здійснив ОСОБА_2 , водій, який керував транспортним засобом позивача під час тимчасового затримання автомобіля. Зазначена сума за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2020 року, яке 01 червня 2020 року переглянуто судом апеляційної інстанції та залишено без змін, стягнута на користь ОСОБА_2 . Доказів, що така оплата здійснювалася позивачем, матеріали справи не містять.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження оплати 4 236 грн., як витрат, пов`язаних з оплатою автомобіля для поїздки з м. Одеса, де він мешкає, до м. Миколаєва з приводу безпідставної затримки його автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження майнової шкоди у розмірі 4 236 грн. витрат, пов`язаних з транспортними витратами, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав їх недоведеності.

Обґрунтовуючи компенсацію моральної шкоди, позивач зазначав, що неправомірними діями працівників відповідача він був позбавлений на час затримання його транспортного засобу користуватися своєю власністю на власний розсуд, а також позбавлений права власності на зниклу комп`ютерну техніку, отже ці обставини порушили його цивільні права, уклад життя, для відновлення якого він витратив чи мало зусиль.

Відповідач у відзиві на позов, заперечуючи проти цих вимог, послався на відсутність доказів на підтвердження моральної шкоди та її розміру.

Між тим, згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистояють будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням прав власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Частиною 2 ст. 1 Протоколу № 1 передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).

Так рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3 000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесу розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлена письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «за наявності яких (Суд) може відхилити вимогу або частково задовольнити». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, повинно носити ефективний характер і має на меті не тільки покриття завданої потерпілій стороні шкоди, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, а й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Як встановлено внаслідок неправомірних дій службових осіб УПП в Миколаївській області були порушені цивільні права ОСОБА_1 у зв`язку з чим останній був позбавлений права користуватися своїм транспортним засобом та втратив рухоме майно, а тому відповідно до приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України ці обставини є правовою підставою для компенсації позивачу моральної шкоди.

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, колегія суддів враховує моральні переживання позивача, пережиті морально-психологічні емоції у зв`язку з затриманням на певний строк його транспортного засобу, що визвало до змін у звичному укладі життєдіяльності, так як позивач був позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися цим транспортним засобом, втраченою комп`ютерною технікою, яка перебувала в салоні цього автомобіля, та вважає достатньою компенсацію у розмірі визначеному позивачем - 5 000 грн.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування цього рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Оскільки позивач в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та за подачу апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями службової особи Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції в розмірі 34 900 грн., з яких 29 900 грн. майнова шкода та 5 000 грн. компенсація моральної шкоди.

Судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року.