КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року

м. Київ

справа №760/2574/16-ц

провадження № 22-ц/824/1102/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс-Фінанс», ОСОБА_6 , ОСОБА_7

треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люксінвест»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року у складі судді Шереметьєвої Л.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс-Фінанс», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люксінвест» про визнання недійсними правочинів та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року представник позивача ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними правочинів та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, в якому просила визнати недійсним правочин щодо відступлення прав іпотекодержателя згідно іпотечного договору № 40І-21С від 08 липня 2013 року та відступлення прав кредитора згідно договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., на користь ОСОБА_6 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 .

У мотивування позовних вимог зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 10 січня 2006 року належить квартира АДРЕСА_1 .

08 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ», як позичальником, був укладений договір відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21 С , за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличку кредитну лінію з лімітом кредитування 800 000 грн з кінцевим строком дії кредитної лінії до 07 липня 2014 року та процентною ставкою 23,00 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» за даним договором між нею та ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» був укладений іпотечний договір від 08 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лівінською Н.С., за умовами якого вона передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п.п. 1.3, 1.4 іпотечного договору ринкова вартість квартири становить 1 471 410,00 грн, заставна вартість - 1 029 987,00 грн.

Разом з тим, як зазначала представник відповідача, заборгованість позичальника за умовами кредитного договору майже в два рази менша від ринкової вартості квартири.

Вказувала, що станом на час звернення до суду ринкова вартість квартири становила приблизно 1 822 500,00 грн.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року за позовом ПАТ «КВ «ПІВДЕНКОМБАНК» звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Посилалась на те, що згодом позивачу стало відомо, що ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» відступив право вимоги ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» за основним зобов`язанням, а ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» в подальшому відступив своє право вимоги за основним зобов`язанням на користь ОСОБА_2 , який не є суб`єктом надання фінансових послуг.

На якій підставі, коли та за яких умов було здійснено відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, тобто за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, їй невідомо.

Уважала, що правочин про відступлення прав іпотекодержателя між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_2 є неправомірним та незаконним з огляду на те, що її ніхто письмово не повідомляв про те, що було здійснено відступлення права вимоги.

Зазначала також, що кредитором за основним зобов`язанням та іпотекодержателем міг би бути лише банк або інша фінансова установа, а не фізична особа ОСОБА_2 .

Звертала увагу, що на підставі невідомого їй договору купівлі-продажу, серія та номер: 388, виданого 19 жовтня 2015 року, було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на невідому їй особу - ОСОБА_6

19 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на сторонню особу без її відома та згоди, без дотримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з порушенням п. 5.6.3 Іпотечного договору, з невідомих причин знято всі заборони та обтяження на квартиру. При цьому зазначила, що позивачу не відомо яка особа виступала відчужувачем квартири за даним договором.

У зв`язку з незаконним, на її думку, переоформленням права власності на спірну квартиру на ОСОБА_6 , 01 лютого 2016 року було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань інформацію про злочин - заволодіння належною їй квартирою, та розпочато кримінальне провадження №0001066 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Після звернення її представника до правоохоронних органів 04 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_7 .

Разом з тим, такий договір купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, зокрема тому, що іпотекодержатель незаконно набув права за Договором іпотеки, не повідомляв її письмово за 30 календарних днів до дати укладення договору купівлі-продажу про свій намір скористатися процедурою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою.

Квартира була відчужена на користь ОСОБА_6 незаконно, з порушенням п. 5.6.3 Іпотечного договору № 401-21С від 08 липня 2013 року, згідно з яким продаж предмета іпотеки здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем.

Ураховуючи викладене, вважала оспорювані правочини недійсними, у зв`язку з чим, на думку позивача, наявні всі підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 31 жовтня 2019 представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що 20 серпня 2019 року суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті заяви представника позивача №70 від 19 серпня 2019 року і не взяв до уваги викладені в заяві і в судових засіданнях представником позивача твердження.

Зазначає, що враховуючи те, що оригінал експрес-накладної № НОМЕР_1 знаходиться в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів і проведення судової почеркознавчої експертизи, яке було залишено судом без задоволення.

Посилаючись на практику Верховного Суду, звертає увагу на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, а також п. 2.8. кредитного договору про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування до 07 липня 2014 року.

А відтак, уважає, що у зв`язку із закінченням строку дії кредитного договору 07 липня 2014 року ПАТ КБ «Південкомбанк» не мав законних підстав збільшувати встановлену в рішенні Господарського суду м. Києва від 27 січня 2015 року у справі №910/22919/14 заборгованість.

Зауважує на тому, що ОСОБА_6 , за якою 19 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. зареєстровано право власності на спірну квартиру, разом з іншими невстановленими особами змусила ОСОБА_1 для отримання доступу до своїх речей і документів у вказаній квартирі підписати попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року встановлено, що вартість спірної квартири у травні 2014 року складала 1 794 072 грн. Проте, ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_6 за ціною 1 200 000 грн, що значно відрізняється від її ринкової вартості.

Посилається також на те, що у Звіті про незалежну оцінку трикімнатної квартири від 05 жовтня 2015 року, зробленому ТОВ «Укрекспертиза», немає присвоєного реєстраційного номеру, що суперечить п. 3.3. Порядку проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №231.

Зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , сторони встановили вартість квартири у розмірі 200 000 грн, тоді як відповідно до отриманого представником позивача Висновку №002-ГАО/19 «Про дослідження ринкової вартості майна» ймовірна ринкова вартість трикімнатної квартири загальною площею 94,40 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 станом на 11 січня 2016 року становить без урахування ПДВ 2 848 000 грн.

Отже, уважає, що спірна квартира вибула з власності позивача без її відома та за ціною, значно нижчою від дійсної ринкової вартості.

Уважає, що в порушення частини другої статті 24 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Кредекс-Фінанс» у передбачений п`ятиденний строк не повідомив боржника ТОВ «Люксінвест» та іпотекодавця ОСОБА_1 про відступлення 21 серпня 2015 року права вимоги за кредитним договором, а також своїх прав за іпотечним договором.

Зазначає, що згідно пояснень позивача, остання не отримувала 27-28 серпня 2015 року жодної заяви, зокрема, вимоги ОСОБА_2 про повернення йому суми боргу у розмірі 1 231 109,39 грн протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги про повернення боргу і умову, що у випадку не погашення боргу квартира буде продана іпотекодержателем від власного імені третім особам, яка була надіслана приватним нотаріусом Гембарською С.І. через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки».

Посилається на висновок спеціаліста №116 від 22 липня 2019 року, зроблений на замовлення представника позивача, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 , який послужив оригіналом для копіювання, в копії експрес-накладної № НОМЕР_1 від 27 серпня 2015 року виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою.

16 грудня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_11 , в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим, оскільки вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року до участі у справі залучено правонаступників померлого відповідача ОСОБА_2 - сина ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4, та мати ОСОБА_5 .

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача 05 червня 2020 року подав клопотання про відкладення розгляду справи з підстав прийняття ним участі в іншому судовому засіданні, призначеному ухвалою Господарського суду Донецької області (м. Харків) від 12 травня 2020 року на 09 червня 2020 року на 12:30, тобто раніше, ніж датовано судову повістку Київського апеляційного суду у даній справі.

Разом з тим, з огляду на належне та завчасне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду як позивача, так і її представника, виходячи з того, що дана справа апеляційним розглядом триває з листопада 2019 року, за об`єктивних причин неодноразово відкладалась, у тому числі, і за клопотанням представника позивача, особисто позивач жодного разу в судові засідання не з`явилась, про поважні причини не повідомила, у зв`язку з чим з метою незатягування розгляду справи та в інтересах всіх учасників колегія суддів дійшла висновку про відхилення даного клопотання. Окрім того, представник позивача 20 квітня 2020 року звертався до суду з клопотанням про прискорення розгляду справи, оскільки позивач тривалий час позбавлена можливості проживати у спірній квартирі та змушена винаймати інше житло, витрачаючи на це значні кошти.

Інші учасники справи у судове засідання також не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що представник позивача, посилаючись на незаконність вчинених відносно позивача дій, будь-яких доказів незаконності укладених угод та звернення стягнення на спірну квартиру суду не надав.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивачу відповідно до свідоцтва про право власності від 10 січня 2006 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 2467-С/КІ від 26 грудня 2005 року, належала квартира АДРЕСА_1 .

08 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» укладено договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С, відповідно до умов якого ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» був наданий кредит у розмірі 650 000, 00 грн з кінцевим строком дії кредитної лінії до 07 липня 2014 року та лімітом кредитування 800 000, 00 грн під 23 % річних.

У забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 08 липня 2013 року між позивачкою та ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» укладений іпотечний договір, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 січня 2015 року позов ПАТ КБ «»ПІВДЕНКОМБАНК» до ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» про стягнення заборгованості за умовами договору задоволено, на виконання якого 13 лютого 2015 року був виданий судовий наказ.

Постановою державного виконавця від 30 червня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року за позовом ПАТ КБ «Південкомбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

20 серпня 2015 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» укладено договір №А-08/02-КЮ, за яким ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» придбало право вимоги за Договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, а також договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 21 серпня 2015 року.

21 серпня 2015 року між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_2 укладений Договір про відступлення права вимоги №21/08/15 за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 Договору на умовах, викладених у цьому Договорі, та у зв`язку з укладенням Договору відступлення права вимоги № 21/08/15 від 21 серпня 2018 року, первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечним договором, визначеним в п. 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

За умовами Договору новому іпотекодержателю відступаються права за іпотечним договором №40І-21С, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лівінською Н.С. 08 липня 2013 року, укладеним між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ОСОБА_1 , відповідно до якого іпотекодавець передав банку в іпотеку майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, за яким сторонами цього Договору було укладено Договір про відступлення права вимоги.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовувалося представником позивача, що на момент укладення вказаних правочинів умови кредитного договору ані позичальником, ані позивачем, як майновим поручителем, виконані не були, борг не повернуто.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні, визначені Главою 47 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, цивільне законодавство не встановлює суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки вони за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.24 Закону України « Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Пунктом 3.1.11 Іпотечного договору, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», передбачено, що іпотекодержатель має право відступити право вимоги, забезпечені предметом іпотеки, третій особі без одержання на це згоди іпотекодавця в порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду, позивач не оспорювала укладення з банком іпотечного договору та невиконання зобов`язання, яке було забезпечено предметом іпотеки.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З точки зору цивільного законодавства відступлення права вимоги можливе у двох формах: цесії та факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні, врегульовано в розділі 1 книги п`ятої ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступленням права є договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, яка відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У свою чергу договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваними договорами про відступлення прав вимоги, укладеними між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , не передбачено плати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, доказів надання за оскаржуваними правочинами фінансових послуг позивачем не надано.

Окрім того, відповідно до ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Діюче законодавство не містить норми, якою заборонено відступлення права вимоги боргу за кредитним договором та похідними договорами забезпечення на користь фізичної особи.

Законом України «Про іпотеку» не встановлено спеціальних вимог до особи іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань за кредитними договорами.

Перелік банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, визначено у ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Повернення грошових коштів від позичальника із заборгованості за кредитним договором не належить до банківських чи інших фінансових послуг, а тому не вимагається отримання ліцензії для здійснення діяльності щодо отримання коштів від позичальника у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та не обмежується у зв`язку з цим коло осіб, які мають право вчиняти такі дії.

Окрім того, відповідно до пункту 3.1.11 Іпотечного договору, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», передбачено, що іпотекодержатель має право відступити право вимоги, забезпечені предметом іпотеки, третій особі без одержання на це згоди іпотекодавця в порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що оспорювані позивачем договори укладені у зв`язку з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу. При цьому, предметом оскаржуваних позивачем договорів є набуття відповідачем ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на отримання уже сформованого боргу, що не передбачає необхідності ліцензування.

З огляду на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлений законом порядок заміни кредитора у зобов`язанні без згоди боржника не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 11 ст. 33 Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 5.2 Іпотечного договору, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю/позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В письмовій вимозі зазначає стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановлено строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель в праві розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.5 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись іпотекодержателем різними способами, в тому числі, шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем в порядку та на умовах, визначених цим Договором та/або чинним законодавством.

За зверненням відповідача ОСОБА_2 , як новим кредитором та іпотекодержателем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. було передано його вимогу (повідомлення), як іпотекодержателя, про усунення позивачкою та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» порушень умов кредитного договору, що підтверджується Свідоцтвом від 24 вересня 2015 року реєстровий № 342, Свідоцтвом від 24 вересня 2015 року реєстровий № 344 та Свідоцтвом від 01 жовтня 2015 року за реєстровим № 368, а також відповідними накладними.

Відповідно до вказаних свідоцтв заява (повідомлення) ОСОБА_2 була передана ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» 01 вересня 2015 року, а позивачу - 28 серпня 2015 року через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки».

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно пояснень ОСОБА_1 не отримувала будь-яких заяв 27-28 серпня 2015 року, а підпис на експрес-накладній підроблений є необґрунтованими, оскільки на підкріплені жодними докази, які спростовували отримання позивачем указаних документів. Посилання апелянта на висновок спеціаліста №116 від 22 липня 2019 року, згідно якого підпис в копії експрес-накладної № НОМЕР_1 від 27 серпня 2015 року виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою, не є належним, достовірним та допустимим доказом, оскільки висновок зроблений по копії документу, що є неприпустимим про встановленні справжності підпису.

Окрім того, посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом неправомірно залишено без задоволення його клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

При цьому, місцевий суд вірно виходив з того, що предметом спору сторін є визнання недійсним саме договору про відступлення права вимоги та договору купівлі-продажу. Отже, питання, зазначені стороною позивача в клопотанні, виходять за межі предмету спору сторін, оскільки будь-яких вимог щодо експрес-накладної позивачем не заявлено.

19 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

З матеріалів справи вбачається і це не спростовано стороною позивача, що ОСОБА_1 володіла інформацією про укладення вказаного договору, заявою від 10 листопада 2015 року остання констатувала відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_2 з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за умовам договору.

Окрім того, позивач виявила намір придбати спірну квартиру, в цей же день підписала попередній договір купівлі-продажу, який реалізований не був.

Представник відповідача ОСОБА_7 під час розгляду справи судом першої інстанції зазначив, що основний договір укладений не був і 07 лютого 2016 року позивач добровільно звільнила квартиру.

Доводи апелянта щодо примусу позивача до вчинення попереднього договору купівлі-продажу жодними доказами не підтверджено, а отже такі доводи є неспроможними.

04 лютого 2016 року між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 в установленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №52668133 від 04 лютого 2016 року та № 52740238 від 05 лютого 2016 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно пункту 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи ту обставину, що позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором.

Отже, обов`язок доведення у встановленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів ОСОБА_1 покладається безпосередньо на позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в

в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Аналогічна позиція наведена в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, звертаючись до суду, позивач не обґрунтувала, яким чином договір відступлення права вимоги порушує її суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси, про що правильно зазначено судом першої інстанції.

Отже, за обставин, коли при укладенні договорів про відступлення права вимоги сторонами було дотримано вимог закону, за заявою відповідача ОСОБА_2 , як іпотекодержателя, через приватного нотаріуса Гембарську С.І. позичальнику та позивачу, як іпотекодателю, направлені вимоги про усунення порушень умов договору, які останніми не виконані, при цьому право на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем ОСОБА_2 було реалізовано з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що жодних доводів та/або доказів, які б спростовували правомірність набуття ОСОБА_2 права вимоги до позивача, дотримання останнім вимог, установлених для реалізації іпотечного майна, ані позивачем, ані її представником надано не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «09» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.І. Шкоріна

Л.Д. Махлай