Дата документу 30.06.2020 Справа № 333/6833/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 333/6833/19

Провадження №22-ц/807/2191/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2020 року, повний текст якого складено 06 травня 2020 року, в складі судді Круглікової А.В., за участю присяжних Вишневського С.Г., Шевчук А.В., в справі за заявою ОСОБА_1 про оголошення особи померлою, заінтересована особа Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про оголошення особи померлою.

В обґрунтування заяви зазначав, що він є рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Приблизно з 1995-1996 рр. ОСОБА_2 виїхала на заробітки до Італії, проте до міста Запоріжжя систематично поверталась на відпочинок або перечекати час, коли з`явиться робота. Приблизно в 2010 році у ОСОБА_2 в Італії з`явився чоловік, з яким вона планувала створити сім`ю, придбати земельну ділянку, побудувати будинок та залишитись проживати в Італії.

Під час перебування в Італії ОСОБА_2 приблизно раз в декілька місяців дзвонила йому. У вересні 2013 року ОСОБА_2 повідомила заявнику, що розійшлася з чоловіком з Італії та планує повернутись в Україну в місто Запоріжжя. Проте, до міста Запоріжжя ОСОБА_2 не повернулась, відомостей від неї не надходило. Чоловік з Італії, з яким мешкала ОСОБА_2 , повідомив, що у вересні 2013 року посадив останню в мікроавтобус і більше про сестру заявника нічого не чув та не знає.

21 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про встановлення місця перебування ОСОБА_2 . Встановити місце перебування сестри заявника не є можливим, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. З того часу минуло більше шести років, однак, відомості про місце знаходження ОСОБА_2 відсутні та остання в місто Запоріжжя не повернулась.

Визнання ОСОБА_2 померлою потрібно заявнику для оформлення спадщини на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ., власником якої вона є. Інших спадкоємців за законом у його сестри немає.

Ураховуючи викладене, просить суд оголосити його сестру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлою.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання ним будь-яких доказів, які підтверджують відсутність відомостей за останнім місцем проживання ОСОБА_2 про місце її перебування протягом трьох років, не відповідає матеріалам справи. Ним було надано витяг, який підтверджує право власності його сестри на квартиру, яка і є її житлом в розумінні ст. 29 ЦК України. Поліцією не встановлено місце проживання ОСОБА_2 з 2014 року. Він як свідок підтвердив факт відсутності сестри у її квартирі та в м. Запоріжжя, а також те, що в Італії відкрито кримінальне провадження за фактом зникнення ОСОБА_2 . Зазначає, що належними та достатніми доказами довів той факт, що про його сестру у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років і те, що вона зникла при обставинах, що могли загрожувати її життю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені заяви, виходив із відсутності будь-яких доказів, що підтверджують відсутність відомостей за останнім місцем проживання ОСОБА_2 про місце її перебування протягом трьох років, а також відсутності належних та допустимих доказів, що дають суду можливість припускати смерть ОСОБА_2 від обставин, що загрожували її життю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним братом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 07 березня 2019 року серії НОМЕР_1 , актовим записом від 09 квітня 1956 року №1057 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 14 березня 2019 року №3 (а.с. 3, 4).

Згідно з довідкою Комунарського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області від 19.06.2014 №68/2-6070, ОСОБА_1 21 січня 2014 року звернувся до Комунарського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області із заявою про встановлення місця знаходження рідної сестри гр. ОСОБА_2 , яка раніше мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , місце знаходження якої не відомо з вересня 2013 року. Заяву внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000933 (а.с. 5).

На підставі зазначеної вище заяви ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження №0000933 від 26 лютого 2014 року за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні (а.с. 37).

Згідно з повідомленням Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 15 серпня 2019 року №7591/45/02/03-2019, на теперішній час по матеріалам кримінального провадження №0000933 від 26 лютого 2014 року проводяться досудове розслідування та заходи на встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 (а.с. 6).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 грудня 2019 року №191472288 (а.с. 9).

Інформація про місце реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , відсутня, що підтверджується відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.12.2019 №01-71/19998 на запит суду (а.с. 14).

Згідно з даними державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запиту про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (а.с. 23).

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Стаття 47 ЦК України передбачає, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлої може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців. Виняток встановлений у ч.2 ст.46 ЦК України, де зазначено, що фізична особа, яка пропала безвісти, у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після сплину двох років від дня закінчення воєнних дій; неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти до висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із даною заявою посилався на те, що приблизно з 1995-1996 роки ОСОБА_2 виїхала на заробітки до Італії. У вересні 2013 року ОСОБА_2 повідомила заявнику, що планує повернутись в Україну в місто Запоріжжя. Проте, до міста Запоріжжя ОСОБА_2 не повернулась, відомостей від неї не надходило. Чоловік з Італії, з яким мешкала ОСОБА_2 , повідомив, що у вересні 2013 року посадив останню до мікроавтобуса і більше про сестру заявника нічого не чув та не знає. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що в Італії відкрито кримінальне провадження за фактом зникнення його сестри та на даний час проводиться досудове розслідування.

З матеріалів справи вбачається, що в квітні 2013 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхала за межі території України через пункт пропуску «Краківець», що підтверджується відомостями про осіб, які перетнули державний кордон із системи «Аркан» (а.с. 38).

Даних про те, що ОСОБА_2 поверталась до України, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Усупереч положень ст. 12, 81 ЦПК України заявником не надано належних та допустимих, достатніх доказів на підтвердження місця постійного проживання ОСОБА_2 та її відсутність у цьому місці понад 3 роки або наявності обставин, які доводили б, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 у 2013 році по телефону йому повідомила, що планує повернутися додому, не є належним та достатнім доказом на підтвердження вищевказаних обставин.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сам факт відсутності у родини відомостей про місце перебування ОСОБА_2 , втрата з нею будь-якого зв`язку, навіть протягом тривалого часу, не є достатньою підставою для застосування положень частини першої статті 46 ЦК України та оголошення її померлою.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права відхилено пояснення позивача про те, що в Італії відкрито кримінальне провадження за фактом зникнення ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки факт відкриття вказаного кримінального провадження не підтверджено допустимими доказами відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Із повідомлення Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 15 серпня 2019 року №7591/45/02/03-2019 вбачається, що кримінальне провадження №0000933 не закрито та проводяться заходи на встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 .

Ураховуючи обставини даної справи щодо відсутності інформації лише щодо місця проживання ОСОБА_2 , які не вказують безпосередньо на наявність підстав вважати її померлою чи такою, що пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про оголошення фізичної особи померлою.

Достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані заявником належним чином.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2020 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова