Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 646/5674/16-ц

провадження № 61-15455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року у складі судді Теслікової І. І. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року у складі колегії суддів Кругової С. С., Колтунової А. І., Маміної О. В.,

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду із вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором CM-SME-700/167/2008 від 12 травня 2008 року в розмірі 2 909 184,48 грн, шляхом визнання за ним права продажу будь-якій особі - покупцеві предмета іпотеки за іпотечним договором № PM-SME 700/167/2008, а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною не нижче 23 700 грн та нежитлових приміщень 2-го поверху № 10-16, загальною площею 99,5 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною не нижче 16 100 грн з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження, а також передати в його управління предмет іпотеки на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Позовна заява обґрунтована тим, що 12 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, у відповідності до умов якого остання отримала кредит у розмірі 207 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 також був укладений договір іпотеки, предметом якого визначено нежитлову будівлю літ. «М-2», загальною площею 246,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/1540/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 909 184,48 грн (з них 1 626 975,15 грн - заборгованість за кредитом; 302 209,33 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 980 000 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором).

Позивач вказував, що з провадження у справі № Б-50/192-10 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 йому стало відомо, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договорами іпотеки відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства, на даний час постанова про визнання ФОП ОСОБА_2 банкрутом по справі № Б-50/192-10 скасована, а провадження припинено.

Зазначав, що згідно інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, предмет іпотеки наразі належить ОСОБА_1 . Крім цього із наданої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н. А. інформації стало відомо, що нежитлова будівля літ. «М-2», загальною площею 246,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була реалізована відповідачу двома частинами, що складаються з: нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлових приміщень 2-го поверху № 10-16 , загальною площею 99,5 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач набула право власності на іпотечне майно (нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М- 2» за адресою: АДРЕСА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2011 року. Пунктом 4 цього договору сторони встановили експертну вартість придбаного майна в розмірі 23 700 грн. Відповідач набула права власності на нежитлові приміщення 2-го поверху № 10-16, загальною площею 99,5 кв. м. в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2011 року, пунктом 4 якого вартість придбаного майна сторонами визначено в розмірі 16 100 грн.

Посилаючись на те, що відповідачем вже узгоджено вартість предмету іпотеки, позивач вказав її в прохальній частині позовної заяви.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором CM-SME-700/167/2008 від 12 травня 2008 року у розмірі 2 909 184,48 грн (з них 1 626 975,15 грн - заборгованість за кредитом; 302 209,33 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 980 000 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі - покупцеві предмета іпотеки за іпотечним договором № PM-SME-700/167/2008, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною не нижче 23 700 грн та нежитлові приміщення 2-го поверху № 10-16, загальною площею 99,5 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною не нижче 16 100 грн з наданням всіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження.

Передано предмет іпотеки: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення 2-го поверху № 10-16 , загальною площею 99,5 кв. м в нежитловій будівлі літ. «М-2» за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону із спеціалізованими підприємствами.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що іпотека є чинною та перейшла до ОСОБА_1 в момент укладання нею договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, оскільки із скасуванням незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Вказаний висновок судом зроблено із врахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 26 жовтня 2016 року (справа № 6-1382цс16).

Суд першої інстанції вказав, що право звернення стягнення на предмет іпотеки, яка має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до його припинення, у позивача виникло внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором, з якої заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2014 року було достроково стягнуто виниклу кредитну заборгованість.

Посилаючись на положення частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення ціни продажу предмета іпотеки та враховуючи встановлену у судовому засіданні обставину того, що іпотечне майно придбано відповідачем згідно договорів купівлі-продажу від 08 вересня 2011 року та від 14 вересня 2011 року, у яких сторони встановили експертну вартість придбаного майна в розмірі 23 700 грн та 16 100 грн, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачем вже узгоджено вартість предмета іпотеки.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року змінено в частині визначення ціни предмета іпотеки із зазначенням її в сумі 445 220 грн замість 23 700 грн початкової ціни першого поверху приміщень № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м, в сумі 301 980 грн замість 16 100 грн початкової ціни другого поверху приміщень № 10-16 , загальною площею 99,5 кв. м. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із висновком місцевого суду щодо збереження обтяження майна іпотекою та поширення на відповідача статусу іпотекодавця за іпотечним договором у зв`язку із переходом до неї права власності на нежитлові приміщення, які є предметом іпотеки, апеляційний суд зазначив, що за відсутності згоди між сторонами іпотечного договору, початкова ціна повинна визначатись на підставі звіту про оцінку майна. Зі змісту наданого позивачем звіту № 4941 від 01 лютого 2018 року судом апеляційної інстанції встановлено, що ціна першого поверху приміщень № 1-9, загальною площею 146,7 кв. м складає 445 220 грн, а другого поверху приміщень № 10-16, загальною площею 99,5 кв. м - 301 980 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Червонозаводського районного суду м. Харкова.

27 травня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 травня 2020 року визначено колегію суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи у складі: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Калараш А. А., Литвиненко І. В., Фаловська І. М.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на помилковість висновку судів попередніх інстанцій щодо підстави вилучення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку оспорюваних нежитлових приміщень. Наголошує, що згідно наданої до апеляційного суду представником позивача інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 111390474 від 23 січня 2018 року, підставою вилучення такого обтяження стало рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 2018/2-1204/11 від 17 січня 2011 року, що не оскаржувалось та набрало законної сили.

ОСОБА_1 зазначає про неможливість застосування щодо неї положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки предмет іпотеки було реалізовано у відповідності до статті 41 цього Закону, у зв`язку з чим іпотека за іпотечним договором від 12 травня 2008 року є припиненою на підставі частини першої статті 17 вищезазначеного Закону.

Зауважує, що вирішуючи спір судами попередніх інстанцій не було досліджено докази щодо безпосередності впливу рішення суду на права та обов`язки її чоловіка - ОСОБА_3 , якому спірне майно належить на праві спільної сумісної власності.

Заявник стверджує, що за відсутності у матеріалах справи доказів направлення боржнику або іпотекодавцю повідомлень про відступлення права вимоги, новий кредитор позбавлений права вимоги.

Доводом касаційної скарги є також посилання на безпідставне відхилення поданої ОСОБА_1 заяви про сплив позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із посиланням на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у відповідності до положень чинного законодавства України, з дотриманням норм процесуального права та дослідженням усіх обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 12 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір № СМ-БМЕ-700/167/2008, у відповідності до умов якого третя особа у справі ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 207 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 12 травня 2008 року було укладено договір іпотеки № PM-SME 700/167/2008, предметом якого визначено нежитлову будівлю літ. «М-2», загальною площею 246,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29 квітня 2010 року укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки.

Відповідно до довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно предмет іпотеки - нежитлова будівля літ. «М-2», загальною площею 246,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 : нежитлові приміщення 2-го поверху № 10-16 в літ. «М-2», загальною площею 99,5 кв. м по АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2568 від 08 вересня 2011 року, нежитлові приміщення 1-го поверху №1-9 в літ. «М-2», загальною площею 146,7 кв. м по АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2648 від 14 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н. А.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/1540/14-ц у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 вимог кредитного договору стягнуто з неї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № СМ-БМЕ-700/167/2008 у розмірі 2 909 184, 48 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не було виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; інші підстави, передбачені законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Вказаний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц (провадження № 14-124цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19).

Оскільки відсутні підстави для припинення договору іпотеки, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

При цьому, у висновку, викладеному у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс16, Верховний Суд України роз`яснив, що ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.

З установлених обставин справи вбачається, що нерухоме майно, що є предметом іпотеки відчужено арбітражним керуючим під час процедури банкрутства, однак постанова про визнання ФОП ОСОБА_2 банкрутом по справі № Б-50/192-10 скасована, а провадження припинено.

Установивши факт переходу до ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно внаслідок укладених нею договорів купівлі-продажу із попередніми власниками, які набули відповідне право в ході ліквідаційної процедури під час виключення з Єдиного реєстру заборон запису про обтяження цього майна, а також враховуючи обставину скасування вищестоящим судом судових рішень, на підставі яких знято арешт з майна боржника, місцевий суд, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку щодо поширення на відповідача статусу іпотекодавця за іпотечним договором.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, у правовідносинах щодо реалізації іпотечного майна Закон України «Про іпотеку» є спеціальним і положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» застосовуються до цих правовідносин з урахуванням його вимог.

Зазначена у статті 17 Закону України «Про іпотеку» підстава припинення іпотеки - реалізація предмета іпотеки у порядку цього Закону - не є тотожною продажу майна на аукціоні відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а зняття обтяження зі спірного майна у порядку статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можна ототожнювати із припиненням іпотеки, так як обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном.

Вищенаведеним спростовуються доводи заявника щодо наявності передбачених законодавством підстав для припинення іпотеки.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на помилковість встановленої судами попередніх інстанцій підстави вилучення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку оспорюваних нежитлових приміщень, оскільки рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року, на яке вказує заявник у касаційній скарзі, було ухвалено у справі № 2018/2-1204/11 за позовом арбітражного керуючого до приватного нотаріуса про скасування постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії - зняття заборони на відчуження спірного нерухомого майна, на виконання постанови господарського суду Харківської області від 24 листопада 2010 року у справі № Б-50/192-10.

Разом із тим, не можна погодитись з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмета іпотеки на умовах та в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням позивачу права продажу.

Так, згідно з умовами договору іпотеки від 20 травня 2008 року, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору (пункт 6.4 договору іпотеки).

Підпунктом 6.4.1 пункту 6.4 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Згідно із застереженням, яке міститься у договорі іпотеки, сторони встановили, що положення пункту 6.4 з підпунктами цього договору, разом із іншими положеннями цього договору, являють собою повний укладений договір між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя в якому сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони погодили, що продаж предмета іпотеки від імені банку будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є позасудовим порядком врегулювання питання.

У висновках, викладених у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до якого перейшло право вимоги за іпотечним договором,про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки є неналежним способом захисту, оскільки сторони передбачали цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як спосіб позасудового врегулювання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, не врахував умови укладеного сторонами іпотечного договору та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, обраний позивачем.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний іпотекодержателем спосіб та, відповідно, передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю з наведених вище підстав.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 3460 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 3460 (три тисячі чотириста шістдесят) грн 00 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький А. А. Калараш І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська