Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 638/8086/17

провадження № 61-39429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради до ОСОБА_1 про заборону експлуатації будівлі,

за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2017 року у складі судді Подус Г. С. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бровченко І. О., Бурлака І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради звернувся до суду з указаним позовом та просив; заборонити ОСОБА_1 експлуатацію будівлі літ. «Д-2», розташовану по АДРЕСА_1 шляхом заборони користування зазначеною будівлею, розпорядження нею, в тому числі будь-яким чином передавати її у володіння та користування третім особам до введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 посилалася на те, що заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року в справі № 2-5292/11 задоволено позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв. м загальною площею 348,7 кв. м з прибудованими літ. «д» та «д1», розташованими по АДРЕСА_1 . Ухвалою Дзержинського районного суду місті Харкова від 30 листопада 2016 відмовлено у задоволенні заяви заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 про перегляд вказаного заочного рішення суду. На думку прокурора, заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 була подана апеляційна скарга на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року, однак ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Під час розгляду справи № 2-5292/11 встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2005 року ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 995 кв. м, зареєстрованій згідно з рішенням виконавчого комітету Дзержинського району від 26 липня 1995 року № 20. На підставі рішення Харківської міської ради від 25 квітня 2007 року № 85/07 ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Протягом 2006-2011 років ОСОБА_1 за власні кошти побудувала другий житловий будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв. м, загальною площею 348, 7 кв. м з прибудовами літ. «д» та літ. «д1», розташований по АДРЕСА_1 . У Реєстрі дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформація щодо наявності права на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку спірної будівлі літ. «Д-2», розташованої за адресою: АДРЕСА_1 відсутня. В Реєстрі дозвільних документів відсутня інформація стосовно повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та інших дозвільних документів стосовно об`єктів за вказаною адресою. Факт визнання стану об`єкта як закінченого будівництвом може встановлюватися тільки інспекцією виключно в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття об`єкта в експлуатацію, чого не було зроблено. У зв`язку з вищезазначеним просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дзержинський районний суду міста Харкова рішенням від 12 грудня 2017 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діюче законодавство передбачає можливість заборонити експлуатацію об`єкта лише за вмотивованим письмовим рішенням уповноваженого органу за наявності суттєвих порушень будівельних норм, стандартів і правил. Відповідачем станом на 2011 рік у законний спосіб було підтверджено право власності та здійснено подальшу реєстрації такого права.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Харківської області постановою від 16 травня 2018 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2017 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначив, що не введення до експлуатації будівлі, яка перебуває у відповідача у власності саме по собі не означає, що цей об`єкт створює небезпеку для оточуючих, або завдає шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, чи погіршує екологічну ситуацію і природні якості землі, а заборона його подальшої експлуатації становить непропорційне втручання у право власності відповідача. Крім того, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», набув чинності вже після здійснення реконструкції житлового домоволодіння, а тому в силу приписів статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, його положення не поширюються на спірні правовідносини.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року заступник прокурора Харківської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» згідно з яким забороняється експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, які не прийняті в експлуатацію. Дозволяючи експлуатацію спірного нежитлового приміщення суди попередніх інстанцій вирішили питання, яке відноситься до компетенції виконавчої влади, оскільки факт визнання стану об`єкта як закінченого будівництвом може встановлюватися тільки Інспекцією державного архітектурно-будівельного контрою виключно в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття об`єкта в експлуатацію. Відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій надали необґрунтовану перевагу доводам відповідача щодо підтвердження у законний спосіб права власності та здійснення подальшої реєстрації такого права на самочинне будівництво згідно з вимогами Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Тимчасове положення, у редакції станом на 2011 рік). Зазначив, що матеріали цивільної справи № 2-5292/11 не містили доказів отримання ОСОБА_1 містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, містобудівного обґрунтування, розроблення проектної документації, отримання дозволів на виконання підготовчих та будівельних робіт. Судом першої інстанції було прийнято до уваги технічний висновок Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАМ « Арди-Кондур » про відповідність спірного об`єкту будівельним нормам, який не є висновком експерта та не може бути належним доказом відповідності конструкції спірної будівлі будівельним нормам. Вказав, що відповідно до даних з Реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформація щодо наявності права на виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку спірної будівлі літ. «Д-2», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відсутня. Поза увагою судів залишилося і те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б доводили наявність у відповідачки права на спірну будівлю, зокрема доказів прийняття її в експлуатацію. На думку прокурора, експлуатація будівлі літ. «Д-2» порушує визначений чинним законодавством порядок будівництва об`єктів нерухомості, державної реєстрації речових прав на них та нівелює роль цілої системи органів державної влади та контролю, які здійснюють повноваження у цій сфері та покликані забезпечувати відповідність забудови вимогам закону. Крім того, відсутність висновків компетентних органів, які б підтверджували додержання при будівництві (реконструкції) архітектурних, екологічних, санітарних, протипожежних та іншим норм ставить під загрозу надійність та безпечність експлуатації самочинно збудованої будівлі. Будь-яка самовільна побудова становить небезпеку, оскільки здійснюється без відповідних дозволів, погоджень, контролю та нагляду. Шкода наноситься публічним інтересам, оскільки ігноруються обов`язки особи прийняти об`єкт в експлуатацію в установленому порядку і права особи, яка здійснює відповідний контроль та нагляд.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити в силі, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи наведені в касаційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Крім того зазначила, що прокурор пред`являючи цей позов вийшов за межі своїх повноважень, оскільки намагається надати оцінку заочному рішенню Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року в справі № 2-5292/11.Також зазначила, що законодавством не передбачено можливості в судовому порядку заборонити експлуатацію об`єкта нерухомості.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

07 листопада 2018 року справа № 638/8086/17 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1024/0/226-20, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 квітня 2020 року визначено колегію суддів: Зайцев А. Ю. - суддя-доповідач, Бурлаков С. Ю., Коротенко Є. В. - судді, які входять до складу колегії.

Фактичні обставини

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року в справі № 2-5292/11 задоволено позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудований будинок літ. «Д-2» житловою площею 117,5 кв. м загальною площею 348,7 кв. м з прибудованими літ. «д» та «д1», розташованими по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дзержинського районного суду місті Харкова від 30 листопада 2016 відмовлено у задоволенні заяви заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 про перегляд вказаного заочного рішення суду.

Після чого, заступником керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 була подана апеляційна скарга на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року, однак ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, тобто вказане заочне рішення набрало законної сили.

Під час розгляду справи № 2-5292/11 встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2005 року ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 995 кв. м, зареєстрованій згідно з рішенням виконавчого комітету Дзержинського району від 26 липня 1995 року № 20. На підставі рішення Харківської міської ради від 25 квітня 2007 року № 85/07 ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно з наявною технічною документацією, за вказаною вище адресою, знаходиться житловий будинок з прибудовами, що цілком відповідає цільовому призначенню землі. Наявними висновками встановлено, що об`єкти нерухомості відповідають встановленим архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 травня 2017 року, ОСОБА_1 зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням вказаних вище норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25).

Крім того, ЄСПЛ в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно з практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що чинне законодавство передбачає можливість заборонити експлуатацію об`єкта лише за вмотивованим письмовим рішенням уповноваженого органу за наявності суттєвих порушень будівельних норм, стандартів і правил. При цьому відповідачем, станом на 2011 рік, у законний спосіб було підтверджено право власності та здійснено подальшу реєстрації такого права.

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року в справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року в справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з наявною технічною документацією, за вказаною вище адресою знаходиться житловий будинок з прибудовами, що цілком відповідає цільовому призначенню землі. Наявними висновками встановлено, що об`єкти нерухомості відповідають встановленим архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Зазначений факт підтверджено судовим рішенням у справі № 2-5992/11.

Відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили, є підставою для державної реєстрації прав (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, передбаченого Тимчасовим положенням одним з правовстановлювальних документів, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна.

Враховуючи наведене суди дійшли правильного висновку, що станом на 2011 рік відповідачем було у законний спосіб підтверджено право власності на спірний об`єкт нерухомості та здійснено подальшу реєстрації такого права.

Згідно з частиною третьою статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право, серед іншого, забороняти за вмотивованим письмовим рішенням експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію.

У зв`язку з цим, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що чинне законодавство передбачає можливість заборонити експлуатацію лише за вмотивованим письмовим рішенням уповноваженого органу за наявності суттєвих порушень будівельних норм, стандартів і правил. Під час розгляду цієї справи суди встановили, що прокурор не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що експлуатація вказаної будівлі є небезпечною, або порушує встановлені норми безпеки.

Враховуючи зазначене не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги прокурора про те, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з яким забороняється експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, які не прийняті в експлуатацію.

Аргументи скарги про те, що дозволяючи експлуатацію спірного нежитлового приміщення суди попередніх інстанцій вирішили питання, яке відноситься до компетенції виконавчої влади є безпідставними, оскільки в межах цієї справи суди не давали будь-яких дозволів на експлуатацію спірного нерухомого майна, а лише зробили висновок про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що як і в позовній заяві, так і в апеляційній та касаційній скаргах прокурор фактично вказує на те, що рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року в справі № 2-5992/11 ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Оскільки рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 липня 2011 року набрало законної сили, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що воно є обов`язковим до виконання.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права та незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко