ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/597/20
провадження № 2/753/4156/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.

при секретарі Степанишиної Г.А.

за участі позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням.

Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначає, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року. Дана квартира не перебуває у приватній власності, її наймачем була бабуся позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За вказаною адресою зареєстровані, але не проживають ОСОБА_4 (тітка позивача) та ОСОБА_2 (її син).

Позивач вказує, що ним було проведено ремонт у спірній квартирі, придбані меблі та побутова техніка. Окрім цього, позивачем у повному обсязі та своєчасно оплачуються комунальні послуги.

Проте, після смерті бабусі, тітка позивача ОСОБА_4 та її син ОСОБА_2 заперечують проти наявності у позивача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , наполягають на виселенні позивача та відповідно, відмовляються надавати згоду на реєстрацію місця проживання останнього.

Також, позивач вказує, що відповідачі змінили замки до вхідних дверей у спірній квартирі, хоча до цього часу відповідачі там не проживали, комунальні платежі не сплачували, витрат на утримання квартири не здійснювали.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 та зазначити, що рішення суду є підставою для реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 13 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання з повідомленням сторін.

12.03.2020 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, що зареєстрований та користується квартирою АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення, який був виданий на ім`я його діда - ОСОБА_6 . Останньому було надано право користування зазначеною квартирою з правом приватизації в майбутньому. Відповідно до вказаного ордеру відповідач був зареєстрований у спірній квартирі за згоди всіх наймачів (орендарів). ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю довгий час проживали у вищевказаній квартирі, однак в 2010 році змушені були переїхати до іншого будинку, що належав бабусі відповідача ОСОБА_7 , оскільки остання хворіла та потребувала постійного догляду.

Згодом відповідач дізнався, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки наймачем квартири був дід позивача та відповідача ОСОБА_6 , то після його смерті наймачами стали: дружина ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідач зазначає, що як наймач вищевказаної квартири не надавав згоди на проживання позивача. Також, відповідачу відомо, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а фактично проживає у своєї дружини ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_4 .

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням в повному обсязі.

12.03.2020 відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву. Обставини, які викладені в даному відзиві є загалом ідентичними з викладеними у відзиві відповідача ОСОБА_2 . Крім цього, відповідач зазначає, що у 2010 році позивач звернувся до її матері ОСОБА_5 з проханням проживати деякий час у квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із сімейними обставинами. ОСОБА_5 в свою чергу звернулась до відповідача з проханням дозволити деякий час ОСОБА_1 проживати у спільній квартирі, на що відповідач не заперечувала.

Однак, навіть через рік позивач квартиру не звільнив, продовжував проживати у ній та на прохання звільнити квартиру позивач не реагував. Також, відповідач припускає, що позивач не бажає проживати в квартирі в якій зареєстрований, у зв`язку із кредитними зобов`язаннями перед банком та неможливістю погашення боргу.

У червні 2018 року у позивача народилась дитина і він переїхав до квартири своєї дружини ОСОБА_8 , де проживає по теперішній час, але ключі від спірної квартири відповідачеві повернуті не були.

Після смерті своєї матері ОСОБА_5 у грудні 2019 року, відповідач мала намір повернутись у спірну квартиру. Приїхавши в квартиру, відповідач виявила, що у ній проживає невідома особа. Дана особа вказала, що вже близько року орендує квартиру АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_1 . Також, відповідач виявила відсутність у приміщенні документів на квартиру, своїх речей та речей покійної матері ОСОБА_5 та квитанцій про сплату комунальних послуг.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням в повному обсязі.

16.03.2020 позивачем було надано до суду відповіді на відзиви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Обставини, які викладені у відповідях на відзиви загалом є ідентичними. Позивач заперечує щодо доводів відповідачів та вказує, що відповідачі не проживали у квартирі АДРЕСА_1 та не вели спільне господарство з ОСОБА_5 , бабусею позивача (наймачем). Позивач зазначає, що саме він та його родина піклувались про бабусю, вели спільне господарство та сплачували комунальні послуги.

Щодо проживання в спірній квартирі сторонньої особи, позивач вказує, що діяв з дозволу бабусі ОСОБА_5 , яка останні роки проживала на дачі в с. Піски, куди позивач також за проханням бабусі перевіз її речі та документи. ОСОБА_5 та особа, яка винаймала житло мали між собою домовленості, будь яких грошових коштів в рахунок оренди спірної квартири позивач не отримував.

У липні 2018 року у позивача народився син. Оскільки спірна квартира розташована на четвертому поверсі, а в будинку немає ліфту, то дружина позивача ОСОБА_8 разом з сином змушена була проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач стверджує, що проживає почергово у двох квартирах.

ОСОБА_1 також спростовує припущення відповідача щодо його заборгованостей перед банком та вказує, що ніколи не переховувався від кредитних установ та завжди зазначав місцем проживання квартиру АДРЕСА_1 . Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

26.03.2020 відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подано заперечення на відповіді на відзив. Відповідачі повторно зазначили ті обставини, що як члени родини наймача квартири АДРЕСА_1 не надавали згоди позивачеві на реєстрацію місця проживання у спірній квартирі.

23.04.2020 ухвалою Дарницького районного суд м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовні заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Представником третьої особи Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації подано клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З позовної заяви вбачається, щопозивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року. Дана квартира не перебуває у приватній власності, її наймачем була бабуся позивача ОСОБА_5 .

За вказаною адресою зареєстровані, але не проживають ОСОБА_4 (тітка позивача) та ОСОБА_2 (її син).

Позивач вказує, що ним було проведено ремонт у спірній квартирі, придбані меблі та побутова техніка. Окрім цього, позивачем у повному обсязі та своєчасно оплачуються комунальні послуги.

Проте, після смерті бабусі, тітка позивача ОСОБА_4 та її син ОСОБА_2 заперечують проти наявності у позивача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , наполягають на виселенні позивача та відповідно, відмовляються надавати згоду на реєстрацію місця проживання останнього. Також, позивач вказує, що відповідачі змінили замки до вхідних дверей у спірній квартирі, хоча до цього часу відповідачі там не проживали, комунальні платежі не сплачували, витрат на утримання квартири не здійснювали.

Позивач просить суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 та зазначити, що рішення суду є підставою для реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 дійсно зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до відомостей з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» (а.с. 50).

Зі слів сторін, орендарем (наймачем) квартири АДРЕСА_1 був дід позивача - ОСОБА_6 та члени його родини: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_4 (донька). Після його смерті орендарем (наймачем) квартири стала його дружина ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (онук).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Як вбачається з позовної заяви, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване.

З показів свідка ОСОБА_10 вказано, що покійна ОСОБА_5 не мала наміру прописувати позивача у своїй квартирі. Вона дозволила своєму онуку проживати в спірній квартирі певний період, з метою налагодження життєвих змін онука.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч.1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем та житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За змістом ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця, за виключенням випадків, передбачених Основами житлового законодавства, іншими законодавчими актами

Однак, досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Отже, за змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. А судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 (зі змінами, внесеними постановами від 10 березня 1989 року № 2, від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

З пояснень відповідачів вбачається, що позивач проживав у спірній квартирі з дозволу бабусі ОСОБА_5 орендаря (наймача) квартири. Однак, відповідачі вказують, що це була усна домовленість та позивач мав проживати у квартирі лише деякий час, а не постійно. Письмової згоди на проживання позивача відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не надавали.

В п. 13, 14 листа Верховного Суду України від 26.05.2001 «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначено, що оскільки за змістом ст.ст. 64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала постійного місця проживання.

Так, судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , даний факт позивачем не заперечується. Також позивачем не заперечується той факт, що він періодично проживає за місцем проживання своєї дружини ОСОБА_8 , а саме в квартирі АДРЕСА_4 .

Зі слів позивача він проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року. Однак, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, в якому році він вселилася до спірної квартири, що при його вселенні було дотримано встановленого законом порядку, наявності згоди на його вселення наймачем квартири тощо.

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд визнати за ним право користування квартирою та зазначити, що рішення суду є підставою для реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, на підтвердження своїх вимог позивач не надав до суду копій правовстановлюючих документів на квартиру (ордеру) та не заявляв до суду клопотання про його витребування, в зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи та коло фактів, що мають процесуальне значення.

На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду копії квитанції про сплату комунальних послуг. Однак, суд вважає їх неналежним доказом, оскільки неможливо встановити чи містять вони інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з того, що позивачем не доведено факту його вселення до наймача, згоди членів сім`ї наймача на вселення позивача до квартири, а також постійного проживання в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача та ведення з ними спільного господарства, в спірній квартирі, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст. ст. 13, 48, 81, 89, 141, 178, 258-259, 263-265, 280-289 ЦПК України, ст. ст. 321, 391, 405 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.06.2020

Суддя: Комаревцева Л.В.