Справа № 199/9401/19
(2/199/719/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2020 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі представника позивача адвоката Орлова І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом та усунення перешкод у користуванні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування у урахуванням уточненої позовної заяви від 13.03.2020 р., посилаючись на те, що її мати ОСОБА_4 мала у власності Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 . Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1

19.11.2014 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1-2461 позивач отримала ј частину будинку по АДРЕСА_1 ј частину вказаного будинку отримав її брат ОСОБА_5 , який проживав в цій частині будинку разом з матір`ю, а також разом з ними проживали відповідач-1 ОСОБА_2 (донька ОСОБА_5 ) та її чоловік ОСОБА_3 (відповідач-2).

У 2008 році відповідачі переїхали на постійне місце проживання у м. Нікополь Дніпропетровської області, де ОСОБА_3 належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1995 року №5806 1/5 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 ., де проживають і до теперішнього часу разом із своїми дітьми: сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_5 (брат позивача та батько відповідача -1 ОСОБА_2 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_2 у державного нотаріуса написала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на ј частку по АДРЕСА_1 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.2018 р., зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №4-465 вона отримала у власність ј частину вищевказаного будинку, тобто позивачу повністю перейшла у власність Ѕ частина будинку, яка належала її матері ОСОБА_9 .

Позивач вказує, що вона запропонувала відповідачам знятися з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 та останні хоча і не проти вказаного, проте, протягом двох років не вчинили жодних дій для зняття з реєстраційного обліку.

Предмет позову становить вимога про позбавлення відповідачів права користування житлом та усунення перешкоди в користуванні і розпорядженні належною позивачу часткою будинку АДРЕСА_1 , зі зняттям їх з реєстрації за вищезазначеною адресою.

Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом, позивач є власником Ѕ частини житлового приміщення будинку АДРЕСА_1 : ј частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 19.11.2014 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 5-702; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.11.2014, номер запису про право власності: 7744561 (а.с.4, 5) та ј частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 01.11.2018 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 4-465; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.11.2018, номер запису про право власності: 28700237.

Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 : ОСОБА_2 зареєстрований з 13.09.2004 р., ОСОБА_3 26.03.2007 р., що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.42,43) та довідкою №8037, від 29.07.2019, виданою відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради (а.с.19), тобто з часу попереднього власника.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача.

За зазначеною адресою відповідачі не мешкають.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в Ѕ частині житлового будинку, яка належить позивачу на праві приватної власності та відповідачі набули права користування вказаною частиною житлового будинку (згідно даних про реєстрацію місця проживання: квартира АДРЕСА_4 ) за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та за зазначеною адресою відповідачі не мешкають.

Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідачів.

Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений ст. 16 ЦК України, та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки така вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства.

На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим є правомірним застосування судом способу захисту порушеного права, зазначеного в даному рішенні.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом та усунення перешкод у користуванні задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням: Ѕ частиною будинку АДРЕСА_5 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 384 грн. 20 коп. з кожного з відповідачів окремо.

Відмовити в задоволенні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Дата складення повного судового рішення 22 червня 2020 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї