Провадження №22-ц/812/907/20
П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 червня 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/10942/18 за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення, яке ухвалив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича в приміщенні цього ж суду 16 жовтня 2019 року, у за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби,
у с т а н о в и л а :

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження військової служби.

Позов обґрунтований тим, що позивачка є військовим пенсіонером, звільнена зі служби на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20 грудня 2013 року № 225 та виключені зі списків особового складу військової частини на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22 квітня 2014 року № 76.
Відповідно до довідки від 21 квітня 2014 року військової частини НОМЕР_1 , на час звільнення з військової служби їй належало до видачі речове майно на загальну суму 7222 грн. 68 коп. Позивач вказує, що згідно накладної № 133 від 02 липня 2015 року нею отримано речове майно на суму 975 грн., тому заборгованість відповідача по речовому майну становить 6247 грн. 68 коп., однак на її неодноразові звернення до відповідача з приводу видачі речового майна або сплати вартості у грошовому еквіваленті, військова частина НОМЕР_1 відповідала відмовою.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на свою користь 6247 грн. 68 коп. грошової компенсації за неотримане речове майно.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за час проходження військової служби в сумі 6247 грн. 68 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до п. 27 постанови Кабінету Міністрів України № 1444 від 28 жовтня 2004 року (яка діяла на час звільнення позивача) військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.

Отже судом встановлено, що позивачка звільнена зі Збройних сил України 20 грудня 2013 року з правом носіння військової форми одягу, виключена зі списків Військової частини 22 квітня 2014р., на час звільнення мала право отримати речове майно, або грошову компенсацію за нього в розмірі 7222 грн. 68 коп., з якої отримала лише 975 грн. Таким чином заборгованість по виплаті грошової компенсації відповідача перед позивачем становить 6247 грн.68 коп. За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник військової частини НОМЕР_1 просить закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги надані відповідачем пояснення та документи, що позивачкою недотримані вимоги щодо позовної давності, а також, що даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Позивачка правом на відзив не скористалася, 25 травня 2020 року подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність та рішення суду залишити без змін.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Так, рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка як колишній військовослужбовець, звільнений у запас, мала право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до вимог статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року (далі - Порядок), пункту 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час».

Частина 1 статті 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункти 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби ( пункти 1, 2 частини 1 статті 19 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Велика Палата Верховного Суду уже висловлювала думку про те, що публічно-правовим є, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (див., наприклад, пункт 5.7 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, пункти 28-30 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).

У справі, яка переглядається, позивачка звернулася з позовом про стягнення з відповідача грошової компенсації неотриманого при звільненні речового забезпечення (майна) у розмірі 6 247 грн. 68 коп. Підставою для звернення з цим позовом стало, як стверджує позивачка, те, що під час проходження військової служби вона не була забезпечена за рахунок держави речовим майном (зокрема формою) і після звільнення компенсація вартості цього майна їй виплачена лише частково.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка перебувала на військовій службі і була звільнена у відставку з військової служби наказом першого заступника Міністра Оборони України від 20 грудня 2013 року № 225 (а.с.3). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 22 квітня 2014 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 4).
Відповідно до довідки № 460 від 21 квітня 2014 року ОСОБА_1 належить до видачі речового майна на загальну суму 7222 грн. 68 коп. (а.с.5).
Згідно накладної № 133 від 02 липня 2015 року ОСОБА_1 отримала речове майно на суму 975 грн. (а.с.6).
Листом військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2018 року № 1710 позивачці відмовлено у видачі речового майна у зв`язку з тим, що грошове призначення на 2018 рік не виділено (а.с.7). Крім того, листом Головного військово-медичного управління Міністерства оборони України від 16 жовтня 2018 року відмовлено ОСОБА_2 у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку з тим, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно мають право тільки військовослужбовці, які звільняються з військової служби (а.с.8).
Отже позивачка перебувала на військовій службі до 22 квітня 2014 року включно.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частини 1 та 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції закону на час звільнення позивачки з військової служби).

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесені до юрисдикції адміністративних судів.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статей 4, 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Як убачається з установлених судами обставин, на час звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 наказом командира військової частини від 22 квітня 2014 року була звільнена з військової служби за віком.
Установлено, що позивачкою пред`явлено позов про стягнення компенсації за неотримане речове забезпечення за час проходження військової служби, яке стало причиною позбавлення права власності позивача, прав володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а тому звернення ОСОБА_1 із цим позовом спрямоване на відновлення її порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних її інтересам (майнового стану).
Наведене вище свідчить про те, що спір у цій справі фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, а тому є публічно-правовим та повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007, яка відступила від попереднього висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17, у якій висловлено позицію про те, що спір про неотримання особою речового забезпечення (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, як спір про позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), є спором про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги про те, що даний спір віднесений до юрисдикції адміністративних судів, а суд першої інстанції помилково розглянув справу за правилами цивільного судочинства, тобто виходив з приватно-правового характеру спору, тоді як спір між сторонами даної справи є публічно-правовим, пов`язаним з проходженням та звільненням з публічної служби.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
В силу положень пункту 4 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із частиною 1 статтею 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду слід скасувати, провадження у справі закрити відповідно до положень частини 1 статті 255 та частини 1 статті 377 ЦПК України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
У зв`язку зі скасуванням судового рішення та закриттям провадження у справі слід провести розподіл судових витрат.
В силу частини 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Порядок та розміри сплати судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».
Як визначено частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Зокрема, за подання суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка справляння судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
З огляду на вказані приписи закону, ціну позову, яка заявлена, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2018 року (1762 грн.), на день подання позовної заяви (28 грудня 2018 року), позивачка мала сплатити 704 грн. 80 грн. судового збору (1762 грн. х 0,4), але була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 2).
Враховуючи вимоги підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду у даній справі відповідач зобов`язаний був сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, тобто 1057 грн. 20 коп. (704,80грн.х150%).
Між тим, при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції відповідачем було сплачено 1261 грн. 21 коп. судового збору (а.с. 48). Таким чином, в силу частини 7 статті 141 ЦПК України за наслідками перегляду справи відповідачеві слід компенсувати за рахунок держави 1057 грн. 20 коп., а зайво сплачені 204 грн. 10 коп. може бути повернуті на підставі заяви відповідача відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2019 року скасувати, провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Компенсувати Військовій частині НОМЕР_1 за рахунок держави 1057 грн. 20 коп. судового збору.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна
Судді: Л.М. Царюк
Ж.М. Яворська
______________________________________________
Повний текст постанови складений 02 червня 2020 року