Ухвала

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 146/1243/18

провадження № 61-8846ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Мотивуючи позовні вимоги тим, що 17 березня 2018 року він зайшов до магазину, який розташований на території Вапнярського базару, щоб придбати запчастину до велосипеда. За прилавком магазину на той час знаходився ОСОБА_2 - приватний підприємець, який займався торгівлею. Позивач звернувся до нього з пропозицією продати йому запчастину до велосипеда. Продавець ОСОБА_2 відповів, що така запчастина є, але він її не продасть йому, оскільки він не придбав у нього іншу запчастину, яку він побачив в його руках.

ОСОБА_1 запитав ОСОБА_2 , чи той не жартує, на що відповідач відповів: «де купував запчастину, туди йди, а я тобі продавати не буду».

Позивач попросив громадянина ОСОБА_3 бути свідком порушення його прав, як споживача, в присутності якого відповідач повторив, що відмовляється продати йому запчастину.

19 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати йому для ознайомлення дозвільні документи на право торгівлі, оскільки на той час він не знав навіть його прізвища, однак відповідач відхилив дане прохання, застосовуючи образливі словосполучення.

ОСОБА_1 звернувся до Головного Управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області і отримав роз`яснення, що такі дії в сфері торгівлі порушують його права як споживача.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено того факту, що ПП ОСОБА_2 відмовився від укладання публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідного товару, та відмовився надати документи, як суб`єкта господарювання, відповідно позивачем не доведено і того факту, що йому, як споживачеві, були завдані збитки ПП ОСОБА_2

05 червня 2020 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є вимога про захист прав споживачів. Справа є незначної складності та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані ОСОБА_1 рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська