Справа № 346/2774/19
Провадження № 22-ц/4808/702/20
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2020 року, у складі судді Беркещук Б.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04.02.2014 року передав ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі, про що було укладено договір № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» в м. Євпаторія, Автономної Республіки Крим. Пунктом 28 Договору підтверджено, що станом на 04.02.2014 року на депозитному вкладі знаходилося 11 903,81 дол. США і на суму вкладу щомісячно нараховуються відсотки по ставці 9 % річних на рахунок № НОМЕР_1 , мінімальний термін вкладу становить 6 місяців.

26 серпня 2014 року позивач подав письмову заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути грошові кошти, що знаходилися на депозитному вкладі.

Оскільки банк відмовився у добровільному порядку повернути зазначені кошти, він звернувся з позовом до суду. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30.06.2015 року (яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року залишено без зміни) стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» в його користь грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США (сума банківського вкладу), 1 500,48 дол. США (суму нарахованих відсотків за користування банківським вкладом) та 6 661,44 грн (сума 3 % річних за порушення грошового зобов`язання).

Позивач вказав, що грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США депозитного вкладу та 1 500,48 дол. США - нарахованих процентів, він отримав лише 01.02.2019 року, що призвело до порушення банком своїх грошових зобов`язань. Таким чином, вважає, що вправі стягнути з відповідача проценти по банківському вкладу за період часу коли вони мали бути виплачені до дня фактичного отримання коштів у відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України, та які за його розрахунками становлять суму 3 749,76 дол. США.

Просив суд, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» в його користь 3749,76 дол. США, що є сумою нарахованих 9 % за користування вкладом за період з 01.07.2015 року по 01.02. 2019 року за Договором № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» укладеним 04.02.2014 року та 41 752,21 грн, пені за неналежне надання послуги за вищевказаним договором.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 1281,92 дол. США, що є сумою нарахованих 3% за користування вкладом в період з 01.07.2015 року по 31.01.2019 року та 8755,84 грн, що є сумою пені за неналежне надання послуги з Договором №SAMDN4314 «Вклад Стандарт» укладеним 04.02.2014 року, в решті позову відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 768,40 грн на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог, чим порушив норми матеріального та процесуального права. Так позивач просив стягнути відсотки, нараховані на депозитний вклад та пеню, однак суд з незрозумілих підстав стягнув 3% річних, з посиланням на норму ст. 625 ЦК України.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не вірно застосував норми ст. 266 та ч. 2 ст. 258 ЦК України, які передбачають, що нарахування пені починається з дня, коли боржник прострочив виконання обов`язку щодо сплати коштів кредитору, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Днем звернення Позивача до суду є 09.07.2019 року, то відповідно з урахуванням спеціального строку позовної давності, пеня може бути нарахована у даній справі за період з 09.07.2018 року по 09.07.2019 року. Але виходячи з того, що виконання Банком зобов`язання щодо виплати грошових коштів було виконано 01.02.2019 року, то нарахування пені може бути здійснено за період з 09.07.2018 по 31.01.2019 року.

Просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2020 року в частині задоволених вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині залишити рішення без змін. Судові витрати стягнути з позивача на користь АТ КБ «ПриватБанк».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд першої інстанції, застосовуючи норму закону до правовідносин, що виникли між сторонами, правильно прийшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу розрахована від 3% річних згідно ч. 2 ст. 625, а не 9% річних за умовами договору. Таким чином, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, що мало б місце лише у випадку застосування процентної ставки більшої, ніж заявлена позивачем у позовній заяві.

Апелянт посилається на ч. 2 ст. 258 та ст. 266 ЦК України, однак з цих норм не вбачається обмеження в стягненні пені останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Вважає, помилковими доводи апелянта на те, що оскільки він вчинив дії по виплаті всіх належних позивачу коштів 01.02.2019 року, то період стягнення пені може бути зменшеним від періоду передбаченого ЦК України. Так, в позовній заяві із заявлених вимог було стягнення з відповідача суми пені за неналежне надання послуги за період більший ніж 1 рік.

Вважає, що висновки суду зроблені на підставі повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

У судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів, просила рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що у випадку неналежного виконання зобов`язання щодо повернення вкладу на суму невиплачених коштів може бути нараховано 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у валюті основного зобов`язання передбаченого договором, тому з відповідача слід стягнути 3% річних за період часу коли вони мали бути виплачені до дня, який передує поверненню коштів у відповідності з ч. 2 ст. 625, ч. 5 ст. 1061 ЦК України, також вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг - сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що за умовами укладеного 04 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору № SAMDN4314 «Вклад Стандарт» (надалі - Договір) на депозитному вкладі знаходилося 11 903,81 дол. США, на які щомісячно нараховувалися відсотки по ставці 9 % річних на рахунок № НОМЕР_1 , мінімальний термін вкладу становив 6 місяців.

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення суми депозитного вкладу з нарахованими процентами, однак вклад у добровільному порядку банком не повернуто.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року за позовом ОСОБА_1 стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США (сума банківського вкладу), 1 500,48 дол. США (суму нарахованих відсотків за користування банківським вкладом) та 6 661,44 грн. (сума 3 % річних за порушення грошового зобов`язання) (а.с.12-17).

Вказане рішення, за результатами його перегляду в апеляційному та касаційному порядку залишено без зміни.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У подальшому, на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду були видані виконавчі листи та передані на виконання до органів державної виконавчої служби.

Постановами заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 20 березня 2019 року закінчено виконавчі провадження по виконанню виконавчих листів про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» в користь позивача коштів в сумі 11 903,81 дол. США та про стягнення 1 500,48 дол. США на підставі платіжних доручень за № 4 та № 5 від 01.02.2019 року (а.с.10,11).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною другою даної статті передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Проценти на банківський вклад, згідно ч.5 ст. 1060 ЦК України, нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що 26 серпня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення суми депозитного вкладу з нарахованими процентами, чим засвідчив свої наміри припинити дію договору. Однак, грошові кошти в сумі 11 903,81 дол. США депозитного вкладу та 1 500,48 дол. США - нарахованих процентів, позивач отримав лише 01 лютого 2019 року, що призвело до порушення банком своїх грошових зобов`язань.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у випадку неналежного виконання зобов`язання щодо повернення вкладу на суму невиплачених коштів може бути нараховано 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у валюті основного зобов`язання передбаченого договором.

Доводи апеляційної скарги щодо не поширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів» суперечать нормам законодавства та встановленим обставинам є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення (постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі №6-37св16).

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року по справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року було виконано відповідачем лише 01 лютого 2019 року. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються, а тому суд правильно виходив із того, що розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов`язання має обчислюватися з 31.01.2018 року по 31.01.2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів, оскільки відмова банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

Враховуючи вказані положення Закону України «Про захист прав споживачів», судом зроблено обґрунтовані висновки про те, що оскільки право на стягнення пені у кредитора виникло з 26.08.2014 року, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 червня 2015 року стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» в користь позивача грошові кошти, а 01 лютого 2019 року вказане рішення виконано, то пеня підлягає стягненню в межах одного року до дня виконання рішення суду.

Стягуючи із відповідача на користь позивача суму 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у валюті основного зобов`язання передбаченого договором та пеню за неналежне надання послуги до Договором №SAMDN4314 «Вклад Стандарт» укладеним 04.02.2014 року наведено детальний розрахунок заборгованості, який не спростовано банком під час апеляційного розгляду.

Послання апелянта на те, що суд, стягуючи відсотки у розмірі 3% річних від простроченої суми, фактично вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із змісту позовної заяви, позивач, посилаючись на положення ч.2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача проценти по банківському вкладу за період часу коли вони мали бути виплачені до дня фактичного отримання коштів у розмірі 9%, разом з тим, суд дійшов висновку про наявність відповідно до вимог вищезазначеної статті, підстав для стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання не був передбачений договором грошового вкладу, що не є виходом суду за межі заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко