ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 червня 2020 року

м. Харків

справа № 645/3572/19

провадження № 22-ц/818/13/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року, постановлене під головуванням судді Ульяніч І.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 11 грудня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування спірним будинком, оскільки перестали бути власниками будинку на підставі договору дарування від 07.08.2018 року. Новим власником будинку АДРЕСА_1 є позивачка, проте фактично вона позбавлена права володіння та користування належним їй майном, оскільки відповідачі зареєстровані у вказаному будинку як колишні його власники. При цьому відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 , договору найму на проживання у житловому будинку між ними не укладалось. Позивачка вважає, що наявні підстави для усунення перешкод їй у користуванні майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції розглядав питання щодо виселення відповідачів, проте таких вимог заявлено не було.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника домоволодіння, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Сам факт переходу права власності на частину домоволодіння до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна. Матеріали справи не містять доказів того, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є необхідним для захисту прав позивача, яка не зазначила який чином прагне використовувати житло, в той час, як такий спосіб захисту безумовно є надмірним тягарем для відповідачів, які позбавляються права на єдине житло.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 59/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 100,7 кв.м., загальною площею 145,1 кв.м. на підставі договору дарування від 07.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7).

Згідно Інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 06.08.2018 року та від 07.06.2019 року убачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-15).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що право користування вказаним будинком у відповідачів вже втрачено, тоді як вона є новим власником 59/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що наявні підстави для усунення їй перешкод у праві користування домоволодінням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , як новий власник 59/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 100,7 кв.м., загальною площею 145,1 кв.м., обмежена у здійсненні права власності щодо вказаного домоволодіння через те, що в ньому досі зареєстровані колишні власники.

Натомість колишні власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з припиненням їх права власності на спірне житло втратили право на володіння, користування та розпорядження ним.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів наявності підстав для користування відповідачами житловим будинком АДРЕСА_1 після переходу права власності до позивачки, а також даних про те, що відповідачі є власниками інших частин вищезазначеного домоволодіння, - матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

З матеріалів справи убачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені щодо усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.4).

При цьому вимог про виселення відповідачів позивачкою заявлено не було.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки виселення по факту є втручанням у право на житло, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, тому з відповідачів на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 1921 грн., тобто по 960,50 грн. з кожного, з яких: 768,40 грн. сплачені позивачкою при подачі позову та 1152,60 грн. сплачені при подачі апеляційної скарги (а.с. 68).

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Сягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1921 грн., тобто по 960,50 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 18.06.2020 року.