Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 757/46695/15-ц

провадження № 61-10260 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "АНСУ",

відповідач - Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк",

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

третя особа - Відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у складі суддів Шахової О.В., Вербової І.М., Поливач Л.Д.,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (Далі - ТОВ) "АНСУ", Публічного акціонерного товариства (Далі - ПАТ) "Перший Український Міжнародний Банк", ОСОБА_2 про визнання договору поруки від 21 січня 2008 року № 1/2, укладеного між ним та Закритим акціонерним товариством (Далі - ЗАТ) "Донгорбанк" недійсним, визнання недійсним договору відступлення від 16 липня 2013 року №1034/44, укладеного між ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" та ТОВ "АНСУ, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що у січні 2008 року ОСОБА_1 виступив майновим поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором від 21 січня 2008 року №1, що укладено між ним та ЗАТ «Донгорбанк», відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 3 771 50 грн. Зі сплатою 15% за строкову заборгованість та 20% річних за прострочену заборгованість, строком до 20 січня 2028 року.

Зазначив, що у зв`язку із невиконанням позичальником кредитних зобов`язань рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 листопада 2009 року (у справі № 2-4759/09 за позовом ЗАТ «Донгорбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту) стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Донгорбанк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 21 січня 2008 року у розмірі 404 561 грн. 40 коп., зазначене рішення суду перебуває на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби ( Далі - ВДВС) Маріупольського міськрайонного управління юстиції (Далі - МУЮ) в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя.

Вважає що оскаржуваний договір поруки суперечить частинам 1, 2, пункту 5 частини З, частини 8 статті 18, підпункту 4 пункту 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими і при його укладенні йому не була надана необхідна інформація щодо солідарної відповідальності боржника та поручителя.

Окрім цього, позивач посилається на те, що 16 липня 2013 ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «АНСУ»

Вважає, що договір відступлення права вимоги укладений без урахування його інтересів та на невигідних для нього умовах, оскільки він як споживач банківської послуги не отримав належної інформації стосовно розбіжностей в розмірах штрафних ставок, визначених в договорі поруки та у договорі кредитування №1.

Про наміри укласти договір відступлення його не було повідомлено і в жодному пункті реєстру, який є невід`ємною частиною договору, немає відомостей про нього як боржника, в той час як в самому договорі поруки не передбачалось право відступлення вимоги до поручителя.

У зв`язку із викладеним просив визнати недійсними договір поруки №1/2 від 21 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ "Донгорбанк" і договір відступлення права вимоги №1034/44 від 16 липня 2013 року, укладений між ПАТ "ПУМБ" та ТОВ "АНСУ

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними договір поруки №1/2 від 21 січня 2008 року, укладений між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та договір відступлення права вимоги №1034/44 від 16 липня 2013 року укладений між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ТОВ «АНСУ» .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору не відповідають вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним пункт 3.2 договору поруки № 1/2 від 21 січня 2008 року, укладеного між ЗАТ "Донгорбанк" та ОСОБА_1 , відповідно до якого у випадку невиконання поручителем умов п. 2.5 договору сплачує кредитору штраф у розмірі 25% у сумі невиконаної вимоги. Згідно п. 2.5 договору поруки, поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність з боржником по виконанню умов основного зобов`язання; при настанні строку виконання зобов`язань за основним зобов`язанням протягом двох днів провести виплату заборгованості кредитору; самостійно контролювати порядок виконання боржником своїх зобов`язань.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час укладання оспорюваного договору сторонами дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми його вчинення, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків.

Скасовуючи пункт 3.2 договору поруки № 1/2 від 21 січня 2008 року, укладеного між ЗАТ "Донгорбанк" та ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір поруки, в частині відповідальності за поручителем умов пункту 2.5. договір порушує права позивача щодо принципу розумності та справедливості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 грудня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у якій скаржник просив судове рішення скасувати, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

23 березня 2019 року справа № 757/46695/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відзив на касаційну скаргу

22 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ТОВ "АНСУ" на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якій заявник зазначив, що оскаржувані договори належним чином оформлені та підписані сторонами.

У зв`язку із викладеним просив суд касаційної інстанції залишити без задоволення касаційну скаргу, рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договору поруки № 1/2 від 21 січня 2008 року не передбачено солідарної відповідальності поручителів. Також зазначив, що він не надавав згоди на укладення договору відступлення права вимоги від 16 липня 2013 року № 1034/44.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 січня 2008 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 3 771 50 грн. зі сплатою 15% за строкову заборгованість та 20% річних за прострочену заборгованість, строком до 20 січня 2028 року.

21 січня 2008 року між АТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність з боржником по виконанню умов основного зобов`язання; при настанні строку виконання зобов`язань за основним зобов`язанням протягом двох днів провести виплату заборгованості кредитору; самостійно контролювати порядок виконання боржником своїх зобов`язань. У випадку невиконання поручителем умов пункту 2.5. договору сплачує кредитору штраф у розмірі 25 % від суми невиконаної вимоги.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 листопада 2009 року позов ЗАТ «Донгорбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Донгорбанк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 21 січня 2008 року у розмірі 404 561 грн. 40 коп. Рішення суду набрало законної сили 21 жовтня 2010 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 3 лютого 2014 року замінено стягувача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» правонаступником ТОВ «Ансу».

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

16 липня 2013 року між ТОВ «АНСУ» та ПАТ «ПУМБ» укладено договір відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор зобов`язався відступити новому кредитору свої права грошової вимоги, а новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлення права вимоги. Дані про кожний основний договір, права по якому відступаються, дані про фізичну особу, права відносно якої відступаються, остаточний розмір прав визначаються сторонами в додаткових умовах.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини 1 статті 553 Цивільного Кодексу України (Далі - ЦК) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги доводи скаржника, що догові про відступлення права вимоги укладення без згоди поручителя, оскільки відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Крім того, договором відступлення права вимоги права позивача не порушуються, оскільки в даному випадку відступлення можливе лише в межах заборгованості, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 27 листопада 2009 року за умови відсутності іншої заборгованості, визначеної на підставі договору чи рішення суду.

Також колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги, що апеляційним судом не враховано, що при укладенні оскаржуваного договору поруки ОСОБА_1 не був обізнаний про істотні умови договору, оскільки спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції що до правовідносин, що виникли з договору поруки не можуть застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Порука є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника в договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18).

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору поруки та договору про відступлення права вимоги, оскільки під час укладання зазначених договорів дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину, а позивач не довів факту порушення його прав у зв`язку з укладенням договору поруки від 21 січня 2008 року № 1/2 та договору про відступлення права вимоги від 16 липня 2013 року № 1034/44.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення- без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров