Справа № 352/2255/19
Провадження № 22-ц/4808/686/20
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області Брезіцького М.М., прокуратури Івано-Франківської області Гоголя В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду з апеляційними скаргами представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області та представника Державної казначейської служби на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2020 року, ухвалене суддею Лущак Н.І.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів та після збільшення позовних вимог просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на її користь 203089 гривень моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду та витрати на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що згідно вироку Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2015 року позивачку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2015 року вирок Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2015 року щодо неї скасовано і призначено новий судовий розгляд в Тлумацькому районному суді Івано-Франківської області.

Згідно вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року позивачку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.190 КК України та виправдано через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України. 15 квітня 2016 року Апеляційний суд Івано-Франківської області вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року відносно неї скасував, а справу направив на новий судовий розгляд в цьому ж суді в іншому складі.

Згідно вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року, її визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1ст.190 КК України, позивачку виправдано через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року залишено без змін.

Вважає, що правомірно порушила питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки її було незаконно засуджено, що підтверджується виправдувальним вироком суду, який набув законної сили.

Зазначає, що незаконно перебувала під слідством та судом з 18 серпня 2014 року (час висунення їй підозри) по 20 березня 2018 року (час набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 43 місяці. Отже, розмір моральної шкоди, яка повинна бути стягнута на її користь, повинна становити 203 089 гривень (43 місяці х 4723 гривень).

Внаслідок незаконного перебування під слідством та судом за вказаний період їй завдана значна моральна шкода, яка полягає у позбавленні її права на вільний вибір місця проживання, обмеженні у пересуванні у зв`язку з обранням запобіжного заходу - особистого зобов`язання, вимушеному внаслідок цього безробітті. Незаконне засудження призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків її як громадянина, оскільки сам факт притягнення до кримінальної відповідальності в якості підозрюваної, обвинуваченої, а пізніше її незаконного засудження за вироком суду, був відомий мешканцям її рідного села, що негативно вплинуло на її стосунки з людьми та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Також незаконне кримінальне переслідування завдало серйозного психологічного стресу, який негативно вплинув на її психоемоційний стан.

Зазначений розмір відшкодування є не більш ніж достатнім для розумного задоволення її позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди і не призводить до її збагачення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 204 089 гривень, з яких: 203 089 гривень витрати на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду та 1000 гривень витрати на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом протягом 43 місяців, а саме з 18 серпня 2014 року (час повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України) до 20 березня 2018 року (часу набрання судового рішення у даній справі законної сили). Позивачка довела завдану моральна шкоду внаслідок дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду, яка виразилась у її тривалому кримінальному переслідуванні з 18 серпня 2014 року до 20 березня 2018 року, враховує, що такий захист порушеного права підлягає захисту саме в обраний позивачкою спосіб, як такий, що відповідає критерію ефективного засобу юридичного захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення представник ГУНП в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи і вимогам матеріального і процесуального закону.

Позивачкою не наведено жодних підстав та не надано жодних доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, доказів про погіршення здоров`я, що стало наслідком саме обставин, виявлених при розслідуванні даного кримінального провадження.

Рішення суду першої інстанції також оскаржила Державна казначейська служба України, в особі її представника, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт не погоджується з рішенням суду, вважає його постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, Державна казначейська служба не є головним розпорядником бюджетних коштів, не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору. Державна казначейська служба України здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, є окремою юридичною особою, має власний кошторис, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, самостійно несе відповідальність за власні дії, будь-яких протиправних дій відносно позивачки не здійснювала, її права та охоронювані законом інтереси не порушувала.

Органи казначейства згідно функціональних обов`язків здійснюють платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів, жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування.

Крім цього, дії органів дізнання та досудового слідства не можуть вважатися неправомірними або незаконними, оскільки матеріали справи не свідчать про те, що вони вчинили незаконні дії та порушили виконання службових обов`язків. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 18 серпня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Згідно вироку Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2015 року вирок Тлумацького районного суду від 15 квітня 2015 року відносно обвинуваченої ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд. Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого2016 року ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні ч. 1 за ст. 190 КК України визнано невинуватою та її виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року вирок Тисменицького районного суду від 17 лютого 2016 року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий судовий розгляд в цьому ж суді в іншому складі суду. Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України визнано невинуватою та її виправдано (а.с. 10 а-15). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, залишено без зміни (а.с. 16-24). Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 25-31).

Позиція суду апеляційної інстанції

Представник Державної казначейської служби України подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у відпустці.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, який вимоги скарги підтримав, позивачки та її представника, які вимоги скарг заперечили, представника прокуратури Івано-Франківської області, який вимоги скарг не визнав, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом стало завдання їй моральної шкоди у зв`язку з незаконним засудженням за ч.1 ст.190 КК України, в подальшому судом ухвалено виправдувальний вирок, а тому має право на відшкодування за час перебування під слідством та судом з 18 серпня 2014 року (повідомлення про підозру) по 20 березня 2018 року (час набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 43 місяці.

Згідно вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 18 серпня 2014 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та інкриміновано заволодіння шляхом обману бюджетними коштами без законних на те підстав в сумі безпідставно нарахованої та виплаченої соціальної допомоги у розмірі 33 134, 26 гривень.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.

Згідно матеріалів справи, позивачка перебувала під слідством і судом у період з 18 серпня 2014 року по 20 березня 2018 року, тобто 43 місяці.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 190 КК України та виправдано через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Оскільки право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону виникає у випадку повної реабілітації особи, позивач має право на відшкодування на підставі недоведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

А тому доводи апелянта Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області щодо недоведеності факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, доказів про погіршення здоров`я, що стало наслідком саме обставин, виявлених при розслідуванні кримінального провадження є необґрунтованими, адже власне факт оголошення позивачці підозри у вчиненні злочину підтверджує ознаки кримінального переслідування правоохоронними органами у зазначений період та вказує на неправомірність дій органів прокуратури та поліції та дає позивачеві право на відшкодування шкоди в порядку, визначеному Законом.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №236/893/17 від 22 квітня 2019 року та у справі № 344/5026/19 від 01 квітня 2020 року.

Позивач обґрунтувала позовні вимоги тим, що кримінальне переслідування позбавило її права на вільний вибір місця проживання, обмеженні у пересуванні у зв`язку з обранням запобіжного заходу - особистого зобов`язання, вимушеному внаслідок цього безробітті. Незаконне засудження призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків її як громадянина, оскільки сам факт притягнення до кримінальної відповідальності в якості підозрюваної, обвинуваченої, а пізніше її незаконного засудження за вироком суду був відомий мешканцям її рідного села, що негативно вплинуло на її стосунки з людьми та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Також що незаконне кримінальне переслідування завдало серйозного психологічного стресу, який негативно вплинув на її психоемоційний стан.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із того, що внаслідок незаконного засудження з моменту оголошення позивачці підозри до ухвалення виправдувального вироку, їй було завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Суд першої інстанції правильно врахував всі негативні наслідки, спричинені кримінальним переслідуванням.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи судом, а саме з розміру, визначеного статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» - 4173 гривень, врахував час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (43 місяці) та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 203 089 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Наведені висновки суду відповідають висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Доводи апелянта - Державної казначейської служби України щодо не передбачення покладення відповідальності на казначейську службу за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування спростовуються наступним.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За приписами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 383/596/15.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області та представника Державної казначейської служби залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко