Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 2209/2626/12

провадження № 61-38015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2018 року в складі судді: Вознюка Р. В., та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року в складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором зберігання.

Позов мотивований тим, що на початку грудня 2011 року між сторонами укладено договір зберігання, відповідно до якого він передав відповідачу 40 000 доларів США на період його перебування на лікуванні в м. Хмільник Вінницької області. На його прохання повернути гроші ОСОБА_2 пояснювала, що не може їх повернути, оскільки не пам`ятає куди їх поклала, а також в своїх поясненнях, що були надані працівникам Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області остання підтвердила, що дійсно взяла у позивача на зберігання грошові кошти в сумі 40 000 доларів США. В ході судового розгляду 22 травня 2013 року позивач уточнив позовні вимоги. Зазначив, що передав на початку грудня 2011 року відповідачу 60 000 грн, 10 000 Євро та 11 000 доларів США, на період його перебування на лікуванні. Після лікування він звернувся до відповідача з проханням повернути йому кошти, однак остання відмовилася їх повертати.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти за договором зберігання в розмірі 60 000 грн, 10 000 Євро та 11 000 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2018 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Скасовано заходи забезпечення позову за ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2012 про накладення арешту на майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач та його представник не довели в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що 11 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір зберігання, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 на зберігання кошти у наступних сумах - 60000 грн, 10 000 Євро та 11 000 доларів США.

Суд першої інстанції вказав, що посилання позивача та його представника на пояснення ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року та 27 травня 2012 року, які містяться у матеріалах дослідчої перевірки № 336 Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області за заявою ОСОБА_1 від 15 березня 2012, як на письмові докази, які на їх думку власноручно написала ОСОБА_2 і підтвердила, що 03 грудня 2011 року вона отримала від ОСОБА_1 на зберігання 60 000 грн, 11 000 доларів США і 10 000 Євро, є безпідставними. Пояснення ОСОБА_2 не вказують на укладення нею та позивачем 11 грудня 2011 року договору зберігання коштів і отримання нею за цим договором цього числа від ОСОБА_1 на зберігання 60 000 грн, 11 000 доларів США і 10000 Євро. Пояснення ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року, 27 травня 2012 року є суперечливими між собою щодо дат і сум отриманих коштів останньою від ОСОБА_1 , що викликає сумнів у їх достовірності та добровільності. Згідно відмітки у поясненнях ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року, 27 травня 2012 року, наданих працівнику поліції, ці пояснення були записані не особисто ОСОБА_2 , а з її слів, що спростовує твердження позивача, його представника та показання свідка ОСОБА_3 про написання їх власноручно відповідачем. Крім цього, пояснення від 19 березня 2012 року містять необумовлені виправлення дат, шляхом виправлення тексту за допомогою коректора та написання поверх нього іншого тексту, що також викликає сумнів у їх достовірності. Клопотання ОСОБА_2 від 18 липня 2013 року про відкладення судового засідання для врегулювання спору у добровільному порядку, а також, спільна заява ОСОБА_1 та представника відповідача - ОСОБА_4 про визнання мирової угоди та сама мирова угода від 05 серпня 2013 року, за якою ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 33 700 доларів США отриманих на зберігання, не є належними доказами, оскільки не вказують на укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 грудня 2011 року договору зберігання коштів у сумах - 60 000 грн, 11 000 доларів США і 10 000 Євро. З цих підстав вказані письмові докази є неналежними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Красилівського районного суду від 15 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між сторонами договору зберігання коштів, факту передачі коштів на зберігання відповідачу та їх суму.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_2 підтвердила факт отримання коштів своїм підписом у письмових поясненнях від 19 березня та 27 травня 2012 року не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції з врахуванням положень статті 89 ЦПК України дано вірно оцінку вказаним поясненням. Позивачем письмових доказів посвідчених зберігачем про прийняття коштів на зберігання (розписки, квитанції або іншого документа) не надано. Крім того, не може бути підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_1 на укладену мирову угоду, згідно якої він погодився зменшити суму боргу, якщо відповідач погасить його до 01 вересня 2015 року, оскільки ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 червня 2017 року ухвалу Красилівського районного суду від 05 серпня 2013 року про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі скасовано.

Аргументи учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову. При цьому, посилався на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач довіряв ОСОБА_2 й аналогічні договори та в той же спосіб неодноразово укладались й раніше. ОСОБА_2 отримувала від позивача на зберігання значні суми коштів на час його тимчасової відсутності в м. Красилів та на першу вимогу повертала їх, у зв`язку із чим, багато років знаючи ОСОБА_2 та довіряючи належних позивачу грошових коштів, він не придав істотного значення укладенню договору зберігання із дотриманням письмової форми та отримання від ОСОБА_2 відповідної розписки. Однак, в подальшому, а саме 19 березня 2012 року та 27 травня 2012 року ОСОБА_2 у письмовій формі, а саме шляхом проставлення власного підпису на письмових поясненнях працівнику поліції підтвердила факт отримання від позивача на зберігання зазначених і ротових сум та їх неповернення у зв`язку із втратою. Аналогічний факт був підтверджений у письмовій формі уповноваженим представником ОСОБА_2 шляхом підпису укладеної 05 серпня 2013 року мирової угоди за умовами якої ОСОБА_2 зобов`язалась повернути отримані на зберігання грошові кошти. Зазначені документи, які особисто підписані ОСОБА_2 , є письмовими доказами, і ними підтверджується факт укладення між позивачем та ОСОБА_2 договору зберігання грошових коштів, за умовами якого остання отримала на зберігання вищезазначені грошові кошти, яких не повернула.Законом не встановлена недійсність договору зберігання у разі недотримання простої письмової форми. Наявні у матеріалах даної справи письмові пояснення відповідача від 19 березня 2012 року та 27 травня 2012 року, які власноручно підписані останньою, а також укладена між мирова угода від 05 серпня 2013 року в розумінні статті 95 ЦПК України є письмовими доказами та згідно абзацу 2 частини першої 218 ЦК України є належними і допустимими доказами факту укладення між сторонами договору зберігання грошових коштів та його умов.

Вказує, що у абзаці 3 частини першої статті 937 ЦК України передбачено, що письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Таким чином, у розумінні зазначеної норми закону зазначені письмові пояснення ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року та 27 травня 2012 року, які особисто підписані нею та посвідчують прийняття від позивача на зберігання в сумі 11 000 доларів США, 10 000 євро і 60 000 грн та є доказом укладення між сторонами договору зберігання.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 19 березня 2012 року в ході дослідчої перевірки заяви ОСОБА_1 від 15 березня 2012 року, № 336 Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області зареєстрованого в журналі ЖРЗПЗ за № 426, пояснила, що 03 грудня 2011 року вона отримала від ОСОБА_1 на зберігання 60000 грн. У листопаді 2011 року вона отримала від ОСОБА_1 8 000 євро на зберігання. Також, до вказаного випадку ОСОБА_1 передавав їй на зберігання гроші в сумі 8000 доларів США та 10000 доларів США, які були нею повернуті ОСОБА_1 . Не пам`ятає куди поклала гроші в сумі 11 000 доларів США, 10 000 євро і 60 000 грн, які ОСОБА_1 передав їй на зберігання в листопаді-грудні 2011 року.

Згідно повідомлення Красилівського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 21 березня 2012 року № 445 за заявою ОСОБА_1 з приводу шахрайських дій ОСОБА_2 , за результатами перевірки винесено постанову від 20 березня 2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутності події злочину.

27 травня 2012 року ОСОБА_2 в ході тієї ж дослідчої перевірки пояснила, що в грудні 2011 року вона прийняла від ОСОБА_1 на зберігання грошові кошти в загальній сумі 40 000 доларів США. Вказані кошти не повернула, оскільки не може їх знайти. До вказано випадку він також давав їй гроші на зберігання, які вона йому повернула.

Лейтенант поліції Банадига О. П. у судовому засіданні вказав, що 19 березня 2011 року та 27 березня 2012 року він опитував ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_5 про отримання нею 40000 доларів США і неповернення коштів. ОСОБА_2 давала пояснення власноручно та добровільно.

18 липня 2013 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про відкладення судового засідання для врегулювання спору у добровільному порядку. 05 серпня 2013 ОСОБА_1 та представник відповідача - ОСОБА_4 подали заяву про визнання мирової угоди. За мировою угодою від 05 серпня 2013, підписаною представником відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 зобов`язалася повернути в строк до 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 33 700 доларів США отриманих на зберігання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 ЦК України).

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (абзац 3 частини першої статті 937 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу.Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).

Суди встановили, що пояснення ОСОБА_2 не вказують на укладення нею та позивачем 11 грудня 2011 року договору зберігання коштів і отримання нею за цим договором цього числа від ОСОБА_1 на зберігання 60000 грн, 11000 доларів США і 10000 Євро. Пояснення ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року, 27 травня 2012 року є суперечливими між собою щодо дат і сум отриманих коштів останньою від ОСОБА_1 , що викликає сумнів у їх достовірності та добровільності. Згідно відмітки у поясненнях ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року, 27 травня 2012 року, наданих працівнику поліції, ці пояснення були записані не особисто ОСОБА_2 , а з її слів, що спростовує твердження позивача, його представника та показання свідка ОСОБА_3 про написання їх власноручно відповідачем. Крім цього, пояснення від 19 березня 2012 року містять необумовлені виправлення дат, шляхом виправлення тексту за допомогою коректора та написання поверх нього іншого тексту, що також викликає сумнів у їх достовірності. Клопотання ОСОБА_2 від 18 липня 2013 року про відкладення судового засідання для врегулювання спору у добровільному порядку, а також, спільна заява ОСОБА_1 та представника відповідача - ОСОБА_4 про визнання мирової угоди та сама мирова угода від 05 серпня 2013 року, за якою ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 33 700 доларів США отриманих на зберігання, не є належними доказами, оскільки не вказують на укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 грудня 2011 року договору зберігання коштів у сумах - 60 000 грн, 11 000 доларів США і 10 000 Євро. З цих підстав вказані письмові докази є неналежними. Позивач та його представник не довели в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що 11 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір зберігання, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 на зберігання кошти.

Тобто, у справі, яка переглядається, суди, встановивши, що договір зберігання в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору зберігання сторони не надали, зробили обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 15 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков