КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/3341/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7930/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Захарчук С.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року,

встановив:

у березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованістьв розмірі 24 051 грн. 58 коп. та судові витрати, посилаючись на те, що між сторонами 19 квітня 2016 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 04 березня 2018 року утворилась заборгованість, яка складається з 7 221 грн. 26 коп. заборгованості за тілом кредиту, 3 487 грн. 73 коп. відсотків, 11 721 грн. 09 коп. пені, а також штрафів в розмірі 500 грн. та 1 121 грн. 50 коп.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 19 квітня 2016 року було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість в загальному розмірі 24 051 грн. 58 коп.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що сторони досягли згоди щодо істотних умов кредитного договору та відповідачем було отримано кредитні кошти від банку.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 207, 626, 628, 633, 634, 1054, 1055 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, договір кредиту є укладеним, а тому заборгованість має бути стягнута на користь банку у повному обсязі. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 19 квітня 2016 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.5). Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також надана до суду Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, інформацію щодо його місця проживання та реєстрації, сімейного стану, тоді як інформація щодо виявлення ОСОБА_1 бажання оформити кредитну картку та отримати на неї кредитний ліміт у Анкеті-заяві відсутня.

При зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Анкети-заяви від імені ОСОБА_1 , копію його паспорту, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому позивачем не зазначено дату затвердження вказаної редакції Умов та правил надання банківських послуг та в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з відповідачем. Надані витяги підпису відповідача не містять.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про встановлення кредитного ліміту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З наданої до суду першої інстанції Анкети-заяви відповідача неможливо встановити, що ним було отримано кредитну картку із встановленням кредитного ліміту, як про те зазначає позивач, а сам по собі розрахунок заборгованості не є беззаперечним доказом отримання клієнтом банку кредитних коштів у зазначеному ним розмірі. Крім того, наданий до суду розрахунок підписаний представником банку без зазначення прізвища та посади, а також не містить печатки банку, що свідчить про його неналежне оформлення.

При зверненні до суду апеляційної інстанції представником позивача було надано довідку про видачу відповідачу кредитної картки № НОМЕР_1 та вказано її термін дії - до грудня 2019 року. Поряд з цим, датою відкриття вказаної картки вказано 02 січня 2016 року, що вочевидь не відповідає дійсності, оскільки договір між сторонами було укладено 19 квітня 2016 року.

Також до суду першої інстанції позивачем було надано виписку по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається, що відповідач користувався виданою йому карткою № НОМЕР_1 шляхом використання кредитних коштів та поповнення рахунку на погашення заборгованості. Остання операція за карткою у вказаній виписці датована 24 лютого 2017 року із зазначенням балансу картки -8 207 грн. 58 коп. Разом з тим, при зверненні до суду з позовом позивачем було вказано, що заборгованість утворилась станом на 04 березня 2018 року та становить 7 221 грн. 26 коп. Вказані обставини можуть свідчити про те, що за період з 24 лютого 2017 року по 04 березня 2018 року відповідач сплачував кошти на погашення використаного кредитного ліміту, однак доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність заявлених вимог дійсним обставинам справи та провести власний розрахунок. Встановити, чи користувався відповідач карткою за період з 24 лютого 2017 року по 04 березня 2018 року, та чи наявна у нього заборгованість за тілом кредиту у розмірі, вказаному позивачем, з наданих до суду доказів неможливо.

Також слід зазначити, що розмір заборгованості, вказаний позивачем у наданому до суду розрахунку станом на конкретні дати, не відповідає розміру заборгованості, відображеному у вказані дати у виписці по рахунку.

До суду апеляційної інстанції представником банку було надано виписку по рахунку, з якої вбачається, що станом на 01 березня 2020 року відповідачу продовжують нараховуватись пеня та відсотки за карткою № НОМЕР_2 , даних щодо видачі якої ОСОБА_1 немає.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог і доводи апелянта про те, що відповідач шляхом користування кредитною карткою та часткової сплати коштів визнав свої зобов`язання перед банком щодо сплати штрафів, пені та процентів за користування коштами, оскільки надана до суду виписка не містить даних про те, що поповнення кредитної картки відповідачем власними коштами здійснювалось саме на погашення процентів та штрафних санкцій, як про те вказує позивач, а не на погашення фактично отриманих кредитних коштів - тіла кредиту, розмір якого з наданих доказів встановити неможливо.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді