Провадження № 2/712/506/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Пересунька Я.В.,

при секретарі Дядюрі І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом її особистої власності та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Позов обґрунтовано тим, що з 16 листопада 2002 року вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 11 січня 2019 року.

За час проживання в шлюбі 26 листопада 2011 року було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Як зазначено в позовній заяві, цю квартиру придбано за рахунок грошових коштів у розмірі 280 000 грн, отриманих позивачем від продажу 8 липня 2011 року належної їй та її матері двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки відповідач під час їх спільного проживання ніде майже не працював, а позивач всі отримані від продажу свого особистого майна кошти вклала в придбання спірної квартири, в якій сторони під час шлюбу проживали зі своєю дитиною, то така квартира є її особистою приватною власністю.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

25 лютого 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечує. Відзив обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя. Так, після придбання спірної квартири сторони змогли в ній оселитись лише влітку 2014 року після трьох років ремонтних робіт. Зазначаючи про те, що кошти на придбання спірної квартири отримано від продажу квартири позивачки та її матері, позивач не вказал, що питання про цей продаж виникло після діагностування у матері позивача важкої хронічної хвороби і частина отриманих коштів була витрачена на лікування. Крім того, задля покупки спірної квартири, 14 червня 2011 року матір відповідача продала свою квартиру АДРЕСА_3 , а для завершення ремонтних робіт у спірній квартирі ще й земельну ділянку 1 липня 2013 року за 171 150 грн. Відповідач також просив врахувати, що його мати за період із 2000 по 2012 рік працювала за кордоном і кожного року передавала значні суми коштів для утримання та розвитку власної сім`ї. У свою чергу він також часто виїжджав за кордон на заробітки, а зароблені кошти витрачав в інтересах сім`ї (а.с. 116-118).

12 березня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій вона зазначила, що причиною продажу належної їй та її матері квартири була не хвороба матері, а бажання покращити житлові умови позивачки. Після продажу цієї квартири мати позивачки переїхала до своєї однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , яку було придбано ще у 2006 році і в яку відмовлявся переїжджати відповідач. Не відповідають дійсності й доводи відповідача про те, що кошти від продажу двокімнатної квартири витрачались на лікування матері позивачки, оскільки мати лікувалась за рахунок власних коштів. Щодо доводів відзиву про те, що кошти на придбання спірної квартири надавала мати відповідача, то зароблені нею за кордоном кошти були витрачені не на ремонт спірної квартири, а на придбання дачі у 2008 році в кооперативі у с.Будище та дороговартісні ремонтні роботи в цьому помешканні. Щодо ремонту у спірній квартирі, то він був мінімальним та робився максимум до літа 2012 року. Про це свідчить і та обставина, що до нової квартири були перевезені частина меблів та техніка з проданої двокімнатної квартири позивачки та її матері (а.с. 157-159).

16 березня 2020 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив. У них відповідач звертає увагу суду на те, що належну його матері однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 було продано саме задля придбання спірної квартири, і саме відповідач займався підготовкою необхідних документів для такого продажу. Крім того, на думку відповідача, доводи позивача не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, до якого відноситься й спірна квартира (а.с. 174-175).

Ухвалою від 28 лютого 2020 року, яку внесено до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду.

У вступному слові ОСОБА_1 та її адвокат Черватюк Ю.В. позов підтримали. Позивач додатково пояснила, що насправді спірну квартиру було придбано не за 90 000 грн, як про це вказано в договорі купівлі-продажу, а за 32 000 доларів США. Кошти на придбання квартири у розмірі 32 000 доларів США вона особисто передала в руки своєму чоловіку, на ім`я якого й було зареєстровано право власності. При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири вона хотіла, щоб в тексті договору покупцями були вказані і вона, і її чоловік, але не змогла бути присутньою у зв`язку із зайнятістю на роботі і покупцем було вказано лише чоловіка.

Представник відповідача адвокат Драченко В.В. проти задоволення позову заперечив.

Заслухавши вступне слово учасників судового засідання, дослідивши надані сторонами докази, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таке ж положення містить і частина друга статті 372 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що з 16 листопада 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Черкаським міським відділом реєстрації актів цивільного стану.

Вказаний шлюб було розірвано заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 11 січня 2019 року, що набрало законної сили 5 березня 2019 року (а.с. 14).

26 листопада 2011 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І.К. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв.м., вартістю 90 000 грн (а.с. 76).

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1 і проти цієї обставини не заперечував представник відповідача, насправді спірну квартиру було придбано за 32 000 доларів США, що на той час становило 256 000 грн. Таким чином, зазначена обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що спірну квартиру було придбано за її особисті кошти, суд виходить з наступного.

Як убачається із відомостей ГУ ДПС у Черкаській області від 5 березня 2020 року, за період із дня реєстрації шлюбу між сторонами по дату придбання спірної квартири, позивач офіційно отримувала доходи у виді заробітної плати, соціальних виплат та доходів від надання майна в оренду на ТОВ «Торговий дім «НК Ал», ТОВ «Шелл Кардз Юкрейн», ПАТ «Птахофабрика «Перше травня», ТОВ «Альянс Холдинг» та Вязівській філії ПрАТ «Райз-МА» (а.с. 151-154).

У свою чергу відповідач ОСОБА_2 за цей самий період отримував доходи у виді заробітної плати в Черкаській медичній академії, ІП «Кока-кола беверіджиз Україна лімітед» та від операцій з рухомим майном на товарній біржі «Атланта».

Допитана в судовому засіданні 11 червня 2020 року в якості свідка ОСОБА_3 (яка є матір`ю відповідача та колишньою свекрухою позивача), суду пояснила, що під час шлюбу її син їздив на заробітки в Іспанію, а зароблені кошти витрачав в інтересах своєї сім`ї. Крім того, під час шлюбу з позивачем її син також займався продажем автомобілів.

Таким чином, за час перебування у шлюбі кожен із сторін працював та мав доходи, які є спільним сумісним майном подружжя і які витрачались в інтересах сім`ї.

8 липня 2011 року, тобто за 4 місяці до придбання спірної квартири, ОСОБА_1 та її матір ОСОБА_4 продали належну їм у рівних частках двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 280 000 грн, що еквівалентно 35 000 доларів США (а.с. 53-72).

Таким чином, внаслідок продажу цієї квартири ОСОБА_1 8 липня 2011 року отримала дохід у розмірі 140 000 грн, що підтверджується й відомостями ГУ ДПС у Черкаській області від 5 березня 2020 року. Ці кошти були її особистою приватною власністю, оскільки отримані від продажу успадкованої частини квартири.

Проте оскільки спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 було насправді придбано за 256 000 грн, то отриманих ОСОБА_1 у липні 2011 року грошових коштів у розмірі 140 000 грн не вистачило б на її придбання.

Показання свідка ОСОБА_5 , яка є двоюрідною сестрою позивача, про те, що мати позивача та позивач за гроші від продажу своєї двокімнатної квартири придбали для ОСОБА_1 спірну трикімнатну квартиру, після чого навіть залишились кошти на ремонт, суд оцінює критично, оскільки про ці обставини свідку стало відомо зі слів померлої матері позивачки. Крім того, судом не здобуто жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що мати ОСОБА_1 дійсно віддала їй свої грошові кошти від продажу частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2 і саме для придбання спірної квартири в особисту приватну власність.

Крім того, суд враховує показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про те, що після придбання спірної квартири в ній протягом майже 1 року проводились ремонтні роботи, на що витрачались грошові кошти.

Ці показання свідків щодо проведення ремонтних робіт у спірній квартирі відповідають доводам позивача, викладеним у її відповіді на відзив (а.с. 158).

При вирішенні позовних вимог суд також враховує, що за п`ять місяців до придбання спірної квартири, а саме 14 червня 2011 року, мати відповідача за нотаріально посвідченим договором продала належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 123), а 4 вересня 2010 року видала довіреність своєму сину ОСОБА_2 на користування, розпорядження (продаж або обмін) цією квартирою та представлення її інтересів з підготовки документів для такого продажу (а.с. 184).

Аналіз наданих сторонами доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності позивача та відповідача як колишнього подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки не доведено належними та допустимими доказами того, що кошти від продажу належної ОСОБА_1 1/2 частини двокімнатної квартири було витрачено саме на придбання спірної квартири в її особисту приватну власність.

Про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя свідчить і те, що в день її придбання ОСОБА_1 склала нотаріально засвідчену заяву, в якій вказала, що діючи вільно, свідомо, добровільно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, надає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю зазначеної квартири у спільну сумісну власність (а.с. 77).

Ця обставина спростовує й пояснення позивача про те, що у звязку зі своєю зайнятістю на роботі вона не могла бути присутньою при укладенні договору кіпвілі-продажу српрної квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відмовою в задоволенні плзову підлягає скасуванню й арешт, накладений ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 24 грудня 2019 року у цій справі на квартиру АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 81, 82, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 24 грудня 2019 року на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду, шляхом подання через Соснівський районний суд м. Черкаси апеляційної скарги, протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків, з урахуванням положень пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України щодо набрання законної сили судовими рішеннями під час дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, або після розгляду справи в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції, якщо таке рішення не буде скасовано.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення суду складено 18 червня 2020 року.

Суддя: Я.В. Пересунько