РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року м. Рівне

Справа № 569/4982/13-ц

Провадження № 22-ц/4815/735/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

заявник- Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович,

боржник- ОСОБА_1 ,

стягувач - ПАТ "Кредобанк",

за участю представника боржника-адвоката Затинного С.С., приватного виконавця

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року в складі судді Галінської В.В., проголошену в м. Рівне,

в с т а н о в и в:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредобанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 13477547,69грн. та понесені судові витрати в розмірі 3441грн.

У лютому 2020 року Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 про обмеження у праві виїзду за межі України, з метою забезпечення виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2014 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2020 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 на строк до повного виконання судового рішення, згідно виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області № 569/4982/13-ц виданого 29.07.2014 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язань, покладених на нього рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2014 року, у зв`язку з чим необхідно обмежити його у праві виїзду за межі України.

У поданій апеляційній скарзі боржник вважає ухвалу суду незаконною та постановленою з порушенням вимог ст.33 Конституції України, п.18 ч.3 ст.11 ЗУ «;Про виконавче провадження та ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оскільки приватним виконавцем не доведено факт його ухилення від виконання судового рішення, а застосоване судом обмеження у праві виїзду за межі України порушує його конституційне право на свободу пересування.

Вказує, що відсутність у нього доходу та майна, достатнього для погашення боргу не свідчить про його ухилення від виконання обов`язку, покладеного на нього судовим рішенням.

Вважає, що в зв`язку з відсутністю доказів його ухилення від виконання рішення суду, немає підстав для обмеження його у праві виїзду за межі України, такі дії місцевого суду суперечать рішенню Європейського суду у справі «Гочев проти Болгарії».

Просить ухвалу скасувати, в задоволенні подання відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, такою, що постановлена з дотриманням норма матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відхилити.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредобанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 13477547,69грн. та понесені судові витрати в розмірі 3441грн.

Постановою від 9 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Павлюком Н.В. відкрито виконавче провадження ВП № 59509353, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно і попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Постановою від 09.07.2019 року вказаним приватним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, а постановою від 11.01.20 на майно боржника (а. с. 17,68 т. 2).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6.02.2020 року, відомості про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за боржником відсутні (а. с. 70-73 т. 2).

Згідно відповідей на запит до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи боржника, та про осіб-боржників, які отримують пенсії, отримані відомості про боржника, відповідно до яких останнє місце роботи ОСОБА_1 є ПАТ «Речовий ринок» і пенсії не отримує. (а. с. 11, 12 т. 2).

27.01.2020 боржнику було скеровано виклик приватного виконавця від 27.01.2020 із вимогою явки в офіс приватного виконавця на 04.02.2020 та надання документів. Вказаний виклик був направлений на адресу боржника: 33000, м. Рівне, вул. М.Вовчка, 30, проте 04.02.2020 боржник не з"явився в офіс приватного виконавця.

Згідно із листом Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 31 січня 2020 року, ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 22.11.2016 року органом видачі 5601(а. с. 15 т. 2).

Також у матеріалах виконавчого провадження наявна отримана від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформація про перетин кордону боржником після набрання чинності рішенням суду та видачі виконавчого листа, а саме 19.07.2019 року виїхав з України, а 29.07.2019 року в`їхав в Україну (а.с.16.т.2)

29.07.2019 боржник подав декларацію про майно та доходи, в якій зазначив, що боржнику на праві власності належить легковий автомобіль марки ГАЗ 21, реєстраційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження якого: АДРЕСА_1 .

29.01.2020 року постановою виконавця було звернуто стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 у ПАТ «Речоваий ринок» (а.с.14 т.2)

Вимогою приватного виконавця від 29.01.2020 боржника зобов`язано терміново повідомити місцезнаходження вищезазначеного транспортного засобу. Проте боржник ігнорує вимоги приватного виконавця.

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається також, що приватним виконавцем вчинялись виконавчі дій щодо розшуку майна боржника.

Наведені обставини підтверджується матеріалами справи.

Згідно із статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини 3 статті 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vs UK" від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо наявності доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань, апеляційний суд враховує наступне.

Аналіз статті 441 ЦПК України свідчить про те, що "ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням" слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

При цьому саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, наданого приватним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків і на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, які були надані приватним виконавцем для суду першої інстанції, в липні 2019 року сам боржник у наданій декларації за 2018 рік вказав, що він працює головою правління ПАТ «Речовий ринок» і його щомісячний дохід становить 57443,67 грн.

Однак жодні дії на виконання судового рішення боржник не вчиняв, докази про те, що до винесення постанови про звернення стягнення на його заробіток (29.01.2020) він добровільно вніс якісь кошти в рахунок погашення заборгованості відсутні.

Крім цього, вимога виконавця від 29.01.2020 року про термінове повідомлення ОСОБА_1 місцезнаходження автомобіля марки «ГАЗ-21» і надання його для опису та арешту залишена боржником без виконання.

Наведене надає підстави для висновку про обізнаність боржника про рішення суду та примусове його виконання, а також про наявність грошових коштів у боржника, а отже, маючи реальні можливості для виконання рішення, боржник свідомо ухиляється від цього.

За наведеного, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про наявність доказів свідомого та умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, що відповідає дійсним обставинам справи.

Частиною 5 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" на боржника покладено ряд обов`язків, зокрема: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Отже, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань вже відбувся і є об`єктивно наявним та вбачається з матеріалів виконавчого провадження.

Апеляційний суд також враховує, що згідно листа Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 31 січня 2020 року, ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 22.11.2016 року органом видачі 5601, а отже дійсно має можливість виїхати за межі України в будь-який час.

При цьому, задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, суд першої інстанції врахував положення статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обмеження у праві виїзду за межі України не є позбавленням боржника права на вільне пересування та право вільно покидати Україну та повертатися до України, оскільки воно є тимчасовим і діє до виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, а матеріали справи не містять доказів, що у ОСОБА_1 відсутні боргові зобов`язання.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, оскаржувана ухвала ґрунтується на законі, підстави для її скасування відсутні

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 2 червня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.

Боймиструк С.В.