Справа № 638/5860/14-ц
Провадження № 2-п/638/70/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2014 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості спожиту теплові енергію,-

ВСТАНОВИВ:

Представник відповідача звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2017 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості спожиту теплові енергію.

Свою заяву обґрунтовує тим, що відповідачу про справу та її розгляд не було відомо, та лише у 17.12.2019 році ознайомлений з матеріалами справи. Копію судового рішення та судові повістки не отримував. 19.01.2012 року відповідач орендував дане нежитлове приміщення за договором оренди, 23.12.02012 року надав право власності на приміщення, на момент розгляду справи ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, а відтак справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, представник позивача надав заяву про слухання справи за їх відсутності, просив відмовити у задоволенні заяви, представник відповідача та відповідач причин неявки не повідомили, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Частиною 1 ст. 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з?явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2014 року позовні вимоги комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання в сумі 53659,38 грн, трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року задоволено. Ухвалою суду від 16.04.2014 року провадження по зазначеній справі відкрито та 15.07.2014 року представником відповідача направлено пояснення на позовну заяву з проханням повернути позовну заяву.

Копію рішення за довіреністю отримано 23.09.2016 року, про свідчить зворотнє рекомендоване повідомлення. Керуючись вимогами ст. 284 ЦПК України суд вважає за можливе поновити строк відповідачу на подачу заяви про перегляд заочного рішення, вважаючи поважними причинами пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Однак, вирішуючи питання щодо скасування заочного рішення за обставин, вказаних в заяві про перегляд заочного рішення, суд приходить до наступного.

Судові повістки та копія заочного рішення направлені за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає відомостям зазначеним в копії паспорта відповідача та заявам поданим ОСОБА_2 . Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі. Відповідно до частини п`ятої вказаної статті судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Належним повідомленням відповідача відповідно ч.3 ст.76 ЦПК України 2004 року також вважається надіслання судової повістки за місцем його роботи, або вручення повідомлення відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування, однак матеріали справи не містять доказів застосування таких заходів судом першої інстанції. Тобто, посилання відповідача про необізнаність слухання справи спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Таким чином, судом здійснені всі передбачені законодавством засоби належного сповіщення відповідача.

Що стосується доводів відповідача по суті позовних вимог, суд їх відхиляє у зв`язку з тим що, відповідач при поданні заяви про перегляд заочного рішення не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, при ухваленні заочного рішення в справі судом дотримано всіх вимог, необхідних для заочного розгляду справи: неявка відповідача в судове засідання; належне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання; відсутність поважних причин неявки відповідача в судове засідання; згода позивача на заочний розгляд справи, про що є заява представника.

Так, згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, ст. 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Згідно ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», який безпосередньо регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Разом із тим, житлово-комунальні послуги, що надаються виконавцем споживачам, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а тому в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання, споживач має право на перерахунок (зменшення) розміру плати за надані послуги в порядку, визначеному договором або законодавством (ст. ст. 16, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

При цьому факт ненадання послуг або зниження їх якості повинен бути зафіксований належним чином.

Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору, споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Форма акта-претензії затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Пленум ВССУ у Постанові № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року роз`яснив, що спір фізичної особи, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов`язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з`ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа-підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли.

Оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб`єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. Припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Пунктом 3 ст. 46 Закону України від 15 травня 2013 року «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

З витягу з єдиного державного реєстру вбачається, що станом на 12.06.2012 року ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності комп`ютерне програмування, свідоцтво про сплату єдиного податку видане 04.03.2010 року, за договором оренди від 19.01.20212 року нежитлове приміщення передається для використання під перукарню. Враховуючи викладене, посилання відповідача про юрисдикцію даного спору в порядку господарського судочинства не знайшли свого підтвердження.

Урішенні Європейського суду з прав людини у справі Желтяков проти України від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі Брумареску проти Румунії (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі Рябих проти Росії (Ryabykh v ОСОБА_4 Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п.1 ст.6 конвенції, а також ст.1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 287,288 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_2 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2014 року.

Заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.07.2014 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості спожиту теплові енергію - залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч.4 ст.287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий