АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року

м. Чернівці

справа № 715/2486/19

провадження 822/422/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Половінкіної Н.Ю., Перепелюк І. М.

секретар Вовкун Н.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 січня 2020 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

В позові зазначав, що 19 липня 2017 року ним було придбано земельну ділянку площею 0,1381 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :01:005:0431, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Під час облаштування та виносу межових знаків земельної ділянки в натурі, позивачем було виявлено факт облаштування відповідачкою ОСОБА_2 , на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці, колодязя водовідведення (каналізації) та сітчастої огорожі.

Відповідно до отриманого витягу з Державного земельного кадастру по земельній ділянці (дата формування від 05.03.2019 року) йому стало відомо, що державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності права власності на земельну ділянку площею 0,0679 га, кадастровим номером :01:005:0012, за адресою АДРЕСА_2 , внесена на підставі рішення органу місцевого самоврядування Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 24 жовтня 2003 року 90-7/03 7 сесії 4 скликання за відповідачкою ОСОБА_2 та була здійснена за її заявою тільки 12 квітня 2018 року, тобто вже після придбання земельної ділянки позивачем.

Також відповідно до отриманої ним копії Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , яка 04 квітня 2018 року була розроблена ФОП ОСОБА_4 ..

Державним кадастровим реєстратором Одайським С.М. було проведено державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_2 у Державному земельному кадастрі з порушенням норм чинного законодавства, зокрема не перевірено правомірність технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, що призвело до порушення його прав, так як він є власником суміжної земельної ділянки.

Зважаючи на вищевикладене, просив суд скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0679 га, кадастровий номер :01:005:0012, за адресою: АДРЕСА_2 та просив стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0679 га, кадастровий номер :01:005:0012, за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки в ході розгляду справи встановлено, що реєстрація земельної ділянки площею 0,0679 га, кадастровий номер :01:005:0012, здійснена у Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації, що не відповідала правовстановлюючому документу на вказану ділянку, зокрема в частині зовнішніх промірів, що порушує права суміжного землекористувача - позивача по справі, внаслідок такої помилки було порушено право позивача на земельну ділянку, яку він набув на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрував за собою раніше ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Зазначає, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Головне управління Держгеокадастру не є органом, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі і за рішенням суду, надходить з органів державної реєстрації, після чого відомості вносяться в поземельну книгу.

Розробники документації із землеустрою зобов`язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини. Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У випадку невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Судом першої інстанції встановлено порушення порядку виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , наслідком якого, в подальшому, стало внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо промірів спірної земельної ділянки, які не відповідають правовстановлюючому документу.

Згідно практики Верховного Суду, у випадку незгоди із рішенням, прийнятим органом державної влади та з метою досудового врегулювання спору, обов`язковим є звернення зацікавленої особи до органу державної влади вищого рівня, в даному випадку до Держгеокадастру. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, доказів звернення позивача до Держгеокадастру, з метою скасування незаконної, на думку позивача, державної реєстрації земельної ділянки, не надано.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, не звернув увагу, що розмір витрат є необгрунтованим.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аргументи Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції було встановлено, що для реєстрації речового права було подано технічну документацію, яка не відповідає фактичному розташуванню земельної ділянки в натурі зі зміною конфігурації, без законних на те підстав та захопленням частини земельної ділянки позивача. І така технічна документація була неправомірно затверджена відповідачем.

І як наслідок, державний реєстратор не перевірив всі розбіжності у технічній документації та здійснив державну реєстрацію в порушення вимог Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

19 липня 2017 року позивачем було придбано земельну ділянку площею 0,1381 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :01:005:0431, адреса земельної ділянки - АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується договором дарування земельної ділянки серії НВО №553782 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 017.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 березня 2004 року відповідачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0679 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:005:0012, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства

Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи №655 від 27 листопада 2018 року, існує накладення площею 0,0056 га двох земельних ділянок сторін згідно державних актів на право власності на земельні ділянки та фактичне накладення площею 0,0048 га двох земельних ділянок, якими фактично користуються сторони.

Згідно листа-відповіді №04-04/445 від 05 березня 2019 року зміна конфігурації земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0012 не проводилась.

Як вбачається з додатку до технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , проміри земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0012, занесені до Державного земельного кадастру, не відповідають відповідним промірам, що містяться в самому Державному акті про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, на підставі якого й виготовлялась технічна документація, що в подальшому слугувало підставою до внесення відомостей про реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст.19,55 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із статтею 55 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

У статті 8 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що геодезичною основою для Державного земельного кадастру є державна геодезична мережа.

Картографічною основою Державного земельного кадастру є карти (плани), що складаються у формі і масштабі відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

Для формування картографічної основи Державного земельного кадастру використовується єдина державна система координат.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відповідно до ч.6 ст. 24 Законі України "Про Державний земельний кадастр" державний кадастровий реєстратор може приймати рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки в разі: - невідповідності поданих документів вимогам законодавства;- розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини;- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого державного кадастрового реєстратора;- подання заявником документів не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 своєю площею, розташуванням, конфігурацією, частково збігається з даними (накладення), які зазначені в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_2 . Вказана технічна документація, без належної перевірки, була затверджена відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області.

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що під час розроблення технічної документації ОСОБА_2 було невірно визначено розташування належної їй земельної ділянки № :01:005:0012, внаслідок такої помилки було порушено право позивача на земельну ділянку, яке він набув, на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрував за собою, тобто раніше ОСОБА_2 .

Пунктом 6 статті 16 статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що якщо скасовується державна реєстрація земельної ділянки то і скасовується кадастровий номер. Як наслідок такого скасування відповідний державний кадастровий реєстратор заархівовує даний кадастровий номер і вносить ці дані до поземельної книги, відповідно до п. 60 постанови Кабінету Міністрів України запис у поземельній книзі скасовується на підставі рішення суду.

Головне управління Державного земельного кадастру входить у структуру Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, а отже правомірним є висновок суду, що відповідальність за неправомірні дії державних реєстраторів несе Головне управління Державного земельного кадастру.

Доводи апелянта про обов`язкове оскарження позивачем рішень, дій або бездіяльності державного кадастрового реєстратора до Держгеокадастру спростовуються вимогами статті 222 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року рішення, дії або бездіяльність Державного кадастрового реєстратора можуть бути оскаржені до Держгеокадастру, його територіальних органів або до суду.

Помилковими є доводи апелянта щодо неспівмірності стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або мас сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази, подаються, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частин четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про представництво інтересів та надання правової допомоги від 06 червня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.75); актом приймання - передачі виконаних робіт до договору про представництво інтересів та надання правової допомоги від 17 грудня 2019 року (а.с.78), квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17 грудня 2019 року на суму 8400 гривень (а.с.74-1).

З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що вказані послуги надавалися ОСОБА_1 адвокатом та полягають у тому, що адвокат здійснив: підготовку до подачі позовної заяви, збір документів; підготовку позовної заяви; відповіді на відзив; клопотань; представництво в суді.

Посилання апелянта на те, що у позовній заяві відсутній орієнтовний розмір майбутніх судових витрат, в тому числі й витрат на професійну правничу допомогу не знайшло свого підтвердження, так як до позовної заяви позивачем ОСОБА_1 , додано орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу від 21 червня 2019 року (а.с.39).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання відзиву на позовну заяву, перегляду судової практики та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8400 гривень є співмірними та належним чином обґрунтованими, що не суперечить принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справ.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апелянта про те, що витрати на професійну правничу допомогу повинні були покладатись на відповідачку ОСОБА_2 , оскільки судом першої інстанції, в ході розгляду справи, встановлено, що для реєстрації речового права було подано технічну документацію, яка не відповідала фактичному розташуванню земельної ділянки в натурі і така технічна документація була затверджена відповідачем-Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області.

І як наслідок, державний реєстратор не перевірив всі розбіжності у технічній документації, що в подальшому, стало внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо промірів спірної земельної ділянки, які не відповідають правовстановлюючому документу.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 09 червня 2020 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді : Н.Ю. Половінкіна

І.Б.Перепелюк