КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/3226/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3554/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Маштаковій Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які діють в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лісовської О.В.,-

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулася до суду із названим позовом.

З урахуванням уточнень, просила витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2015 року ОСОБА_2 визнаний недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуном ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2014 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Після укладення даного договору дарування ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру ОСОБА_4 .

Враховуючи, що договір дарування квартири було визнано судом недійсним, тому ОСОБА_3 не був власником квартири та не мав права її продажу.

Таким чином, ОСОБА_4 заволоділа квартирою без належної правової підстави.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року витребувано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 .

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції вірно застосовані норми законодавства, а апеляційна скарга необґрунтована та не відповідає дійсним обставинам справи.

У судовому засіданні ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала.

Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що квартира вибула з володіння ОСОБА_2 не з його волі, у зв`язку з чим наступна передача цього майна відповідачці є незаконною, а тому відповідно до вимог діючого законодавства квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , як власника майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., за реєстровим № 914.

31 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., за реєстровим № 1217.

30 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилася донька ОСОБА_6 .

28 листопада 2015 року ОСОБА_4 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , в інтересах якої діяв батько ОСОБА_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що на момент укладення договору дарування від 21 червня 2013 року ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що оскільки договір дарування квартири визнано судом недійсним, відповідно ОСОБА_3 не був власником квартири та не мав право її відчужувати. Квартира вибула з володіння ОСОБА_2 у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відтак ОСОБА_2 в особі опікуна ОСОБА_1 має право на витребування спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставіч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц.

Так, договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнаний судом недійсним, з підстав того, що ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника поза його волею, що в свою чергу є підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно класифікував спірні правовідносини та застосував не ту норму матеріального права, колегія суддів відхиляє, оскільки вирішуючи спір суд першої інстанції правильно застосував положення ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що норми ст. 387 та ст. 388 ЦК України не поширюються на дані правовідносини, до спірної ситуації має застосовуватись ст. 225 ЦК України та по аналогії закону норми ч. 3, 4 ст. 226 ЦК України, колегія суддів не приймає, оскільки предметом спору є витребування майна на підставі ст.ст. 387,388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_2 та його родичів відсутні підстави вимагати безоплатного вилучення квартири, а після приведення квартири у стан придатний для проживання її вартість збільшилась з 264 000 грн до 900 000 грн., колегія суддів оцінює критично, оскільки встановлення зазначених обставини, та розв`язання спору з цього приводу, можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що існують сумніви у достовірності висновку судово-психіатричної експертизи, відповідно до якої ОСОБА_2 нібито на момент укладення договору дарування не усвідомлював значення своїх дій, колегія суддів не приймає, оскільки судове рішення про визнання недійсним договору дарування квартири набрало законної сили і є преюдиційним для даної справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом скаржника, можливості придбати інше житло немає, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 12 грудня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2020 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко