ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року

м.Суми

Справа №587/2729/17

Номер провадження 22-ц/816/688/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи: Сумська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прихожай Тетяни Ігорівни

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2020 року в складі судді Черних О.М., ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Прихожай Тетяни Ігорівни звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: Сумська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 2018 ІНФОРМАЦІЯ_2 уточнила, збільшивши позовні вимоги (т. 1 а.с. 66-69), та просила визнати недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2010 року з моменту його укладення та державної реєстрації, а також земельних ділянок, площею 0,35 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2010 року з моменту його укладення та державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_5 - її невістка, а треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - онучки. В силу віку та стану здоров`я вона потребувала допомоги, а тому вони домовилися на укладення договорів довічного утримання. Вважала, що належний їй будинок та земельна ділянка на праві власності перейде у власність відповідачці після її смерті, а до того вона буде здійснювати її утримання. Оформленням договорів займалася ОСОБА_5 , якій вона довіряла. Вказувала, що при укладанні договорів, маючи похилий вік, поганий зір, і взагалі вона не грамотна, погано читає, вона не прочитала зміст договорів, які були складені українською мовою, тому, підписуючи договори, вважала, що укладає договори довічного утримання, за умовами яких ОСОБА_5 її утримуватиме, а після її смерті будинок та земельні ділянки перейдуть їй у власність, як відповідна винагорода. Після укладення договорів вона продовжила проживати у будинку, користуватися земельними ділянками. Деякий час відповідачка мешкала разом з нею, але потім вона виїхала і за нею не стали доглядати ані відповідачка, ані онучки - треті особи по справі. Вказала, що її право порушено, оскільки, підписуючи договори дарування будинку та земельних ділянок, в силу похилого віку та стану здоров`я, неправильно сприймала істотні умови договорів, оскільки вона мала на меті відчужити своє спірне майно лише після смерті. Також неправильно сприймала істотні умови угоди щодо безоплатності та неможливості в подальшому користуватися і володіти нерухомим майном. Зазначила, що вона не бажала позбавляти себе при житті житла, яке було її єдиним житлом, в якому вона була зареєстрована.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Прихожай Т.І., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка довідалася про порушення своїх прав тоді, коли їй перестали надавати допомогу і відповідачка, і треті особи її онучки. В 2011 році вона не могла дізнатися про порушення своїх прав, оскільки в будинку разом з нею залишилася проживати молодша онука ОСОБА_4 , а після того, як вона виїхала до Канади, допомогу їй надавала до кінця 2015 року сама відповідачка, а потім старша онука ОСОБА_3 . Їх сумісні дії відповідали тій домовленості між позивачкою та відповідачкою про надання їй постійної допомоги після укладення договорів про «дарування посмертно», як це розуміла позивачка. В силу свого віку, неграмотності та відсутності документів, які вона підписала, вона не знала та не могла знати про те, які саме договори з відповідачкою вона уклала.

Вважає, що строк позовної давності щодо звернення позивачки ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав пропущений не був та місцевий суд в рішенні необґрунтовано застосував строки позовної давності та відмовив позивачці в задоволенні її позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обгрунтоване.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 , ОСОБА_4 адвокат Грищенко Д.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Прихожай Т.І., відповідачки ОСОБА_2 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_2 адвоката Грищенка Д.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були укладені нотаріально посвідчені договори дарування належних позивачці на праві власності будинку АДРЕСА_1 та приватизованих земельних ділянок, площею 0,35 га (т. 1 а.с. 94-110).

Відповідно до довідки Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області, згідно книги погосподарського обліку Миколаївської сільської ради 2016-2020 років за адресою: будинок АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , хоча фактично ОСОБА_1 проживає одна (а.с. 7).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність того, що при укладенні договорів дарування, позивачка помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, передаючи належні їй на праві власності будинок та земельні ділянки відповідачці. Разом з цим суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачкою ОСОБА_1 був пропущений строк позовної давності, а тому відмовив в задоволенні позову.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У матеріалах справи містяться копії договору дарування житлового будинку та земельних ділянок, з яких вбачається, що сторонам: позивачці ОСОБА_1 (яка по договору є дарувальником) та відповідачці ОСОБА_5 (яка по договору є обдаровувана) було роз`яснено різницю умов між договором довічного утримання та договором дарування. ОСОБА_1 підтвердила, що дійсно бажає подарувати належний їй житловий будинок та земельні ділянки її невістці ОСОБА_5 без ніяких умов по догляду за нею. Дані договори підписано сторонами та посвідчені державним нотаріусом Сумської районної державної нотаріальної контори Сумської області Хоменко О.В.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договорів дарування ОСОБА_1 дійсно мала похилий вік, але сама по собі ця обставина не заважала їй розуміти природу вчиненого правочину та його наслідки. Волевиявлення її було вільним, вона повністю розуміла наслідки правочину та бажала їх настання, так як ініціатором укладання договорів саме дарування була вона.

Те, що позивачка вірно розуміла природу оспорюваних правочинів, підтверджується і довіреністю, посвідченою секретарем Миколаївської сільської ради Сумського району від 23 червня 2010 року (а.с. 181), згідно якої вона уповноважила ОСОБА_5 оформити документи на домоволодіння з метою подальшого дарування.

Про дані обставини свідчить і тривалість часу, який минув після укладених договорів. На протязі 7 років позивачка не ставила під сумнів укладені договори, незважаючи на те, що відповідачка залишила будинок у 2011 році і не завжди була біля позивачки, а лише періодично приїздила до неї.

В суді апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що з позивачкою та разом з чоловіком та дітьми відповідачки вони проживали однією сім`єю в будинку по АДРЕСА_1 . Вказувала, що разом вони вели спільне господарство, утримували в належному стані житловий будинок та господарські будівлі, розбудовували їх, обробляли присадибну земельну ділянку, сварок між ними не було. За життя свого сина позивачка обіцяла йому переписати домоволодіння на невістку - відповідачку. Згодом вона обіцянку виконала та без будь-якого тиску з боку відповідачки уклала договори дарування житлового будинку та земельних ділянок.

Про розуміння позивачкою природи правочину свідчать обставини, викладені в її поясненнях, наданих 27 травня 2017 року начальнику Сумського РВ ГУНП в Сумській області. В зазначених поясненнях вона зазначає, що «обіцяла сину не покинути його родину, тоді я дарственно переписала своє домоволодіння на невістку без ніякого утиску добровільно». Також зазначає, що їй відомо, що «невістка переписала мій будинок своїм дітям - моїм онукам, та за даним фактом я претензій до онуків не маю. З приводу відчуження мого будинку інший син ОСОБА_7 з мого дозволу подав позов до суду і вирішує питання, щоб забрати будинок назад та скасувати дарственну в суді» (т. 1 а.с. 45).

Як роз`яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи з пояснень позивачки, вбачається, що вона добровільно без будь-якого утиску після смерті сина подарувала домоволодіння відповідачці шляхом укладання 12 жовтня 2010 року договорів дарування, претензій до внуків, які на сьогодні є власниками домоволодіння, вона не має, та також те, що ініціатором судового позову є не вона, а її син ОСОБА_7 , бо саме він з її дозволу подав позов до суду. Зазначивши слово «дарственно» позивачка підтвердила, що їй була зрозуміла природа правочину, що вона уклала саме договори дарування, а не договір довічного утримання.

Також в суді апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що після укладення договорів дарування відповідачка разом з дітьми проживала з позивачкою, вела спільне господарство. В зв`язку з укладенням нового шлюбу відповідачка змушена була в 2011 році переїхати до чоловіка в смт. Краснопілля для спільного проживання. Разом з тим, у вихідні дні відповідачка постійно приїздила до свекрухи та допомогала їй аж до кінця 2015 року. Проте, потім вона не змогла допомогати позивачці, оскільки захворіла та перенесла операцію, але допомогу ОСОБА_1 надавали її онуки. Вказувала, що матері у неї не було, а до позивачки вона відносилася як до матері та допомогала їй не у зв`язку з тим, що позивачка їй подарувала житловий будинок та земельні ділянки, а тому що вона її любила як свою матір. На сьогодні стан здоров`я її покращився і вона бажає відвідувати позивачку і надавати їй допомогу, як матері покійного чоловіка, проте позивачка не бажає її бачити. Наміру реально позбавити житла позивачку вона не мала і не має. Остання проживала в будинку і в подальшому буде проживати в ньому. Добрі відносини тривали до того часу, поки в їх відносини не втрутились родичі позивачки, зокрема, син ОСОБА_7 , який ще за життя покійного чоловіка, почувши намір позивачки подарувати будинок невістці, заперечував і просив переписати будинок на нього.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що весь час після укладення договорів дарування позивачка як проживала, так і залишилась проживати у домоволодінні, жодним чином її права не порушувались і не порушуються, вона мала постійний догляд з боку невістки та онуків.

Посилання ОСОБА_5 на те, що в силу свого віку, неграмотності та відсутності документів, які вона підписала, вона не знала та не могла знати про те, який саме договір з відповідачкою вона уклала, не заслуговують на увагу, оскільки при укладенні договорів дарування ОСОБА_1 дійсно мала похилий вік, але сама по собі ця обставина не заважала їй розуміти природу вчиненого правочину та його наслідки. Волевиявлення її було вільним, вона повністю розуміла наслідки правочину та бажала їх настання, так як ініціатором укладання договору саме дарування була вона. Крім того, зазначивши слово «дарственно» позивачка підтвердила, що їй була зрозуміла природа правочину, що вона уклала саме договори дарування, а не договір довічного утримання.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, а тому саме з даних підстав необхідно відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прихожай Тетяни Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2020 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.І. Собина

С.Г. Хвостик