Ухвала

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа №303/5404/16-ц

провадження №61-55ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати

Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

Литвиненко І. В., Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду

від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» звернулася до ОСОБА_2 з позовом, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість по кредиту у розмір розмірі 16 827,79 доларів США, із яких: 12 593,87 доларів США заборгованість по кредиту;

4 141,56 доларів США прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 92,36 доларів США поточна заборгованість за нарахованими процентами у розмірі, а також окремо визначена у гривні пеня - 202,91 грн та штрафні санкції за порушення пункту 3.3.7 кредитного договору - 5 000 грн.

Позовна заява мотивовано тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 20 липня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 43 000 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 липня 2032 року.

Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яку позивач просив стягнути у судовому порядку.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» суму 16 827,79 доларів США та

5 202,91 грн. заборгованості за кредитним договором від 20 липня

2007 року та 6 461,96 грн на відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стосовно кредитного договору діє презумпція правомірності правочину, а боржником зобов`язання не виконано належним чином та кошти не повернуті. Місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість розміру заборгованості.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 18 жовтня 2018 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ОСОБА_1 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 16 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв

ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року залишено без задоволення.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , оскаржив заочне рішення в апеляційному порядку.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 задоволено.Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що раніше, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської областівід 04 березня 2015 року у справі №303/7251/14-ц (2/303133/15) вже було стягнуто із

ОСОБА_2 кредитну заборгованість. Постановою державного виконавця від 28 липня 2015 року закінчено виконавчого провадження у зв`язку з його повним виконанням.

Апеляційний суд також указав, що вимоги про стягнення грошових коштів відповідно до статті 625 ЦК України за період після пред`явлення позову у листопаді 2014 року та до повного виконання рішення суду Мукачівського міськрайонного суду від 04 березня 2015 року - до липня 2015 року - позивачем не заявлялись, а вимоги банку, що є фактично повторним стягненням заборгованості за припиненим зобов`язанням - є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно застосував судову практику 2018 року та не врахував, що на момент ухвалення місцевим судом заочного рішення - 19 жовтня 2016 року, судова практика не визначала, що пред`явлення кредитором вимоги боржнику (дострокове стягнення кредиту) є зміною порядку, строку і умов кредитного договору.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що поза увагою апеляційного суду залишилось те, що банк конвертував отримані в національній валюті кошти у валюту договору, а наявний залишок був заявлений у даній позовній заяві.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження заочного рішення.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон України № 460-IX) установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року), розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Апеляційний суд установив, що 04 березня 2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі №303/7251/14-ц (2/303133/15), яким із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто заборгованість у розмірі 374 918,86 грн, а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь банку 3 654 грн судового збору. Дане рішення набрало законної сили. Боржником зазначене рішення суду виконано у повному обсязі, а державним виконавцем винесено постанову

від 28 липня 2015 року про закінчення виконавчого провадження.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня

2018 року (справа № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року

(справа № 318цс18).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував, що звернувшись у 2015 році до суду із позовом про стягнення заборгованості, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування процентів за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Встановивши, що в межах даної справи вимоги про стягнення грошових коштів відповідно до статі 625 ЦК України за період після пред`явлення позову у листопаді 2014 року та до повного виконання рішення суду Мукачівського міськрайонного суду від 04 березня 2015 року - до липня

2015 року - не заявлялись, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення слідує, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року залишено без задоволення.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 жовтня 2016 року.

Зі змісту наведеної ухвали суду апеляційної інстанції слідує, що апеляційна скарга подана 31 травня 2019 року з дотриманням строку на апеляційне оскарження, передбаченого частиною четвертою статті 287 ЦПК України.

Зважаючи на викладені обставини та беручи до уваги дату подачі апеляційної скарги, відсутні підстави вважати про порушення апеляційного суду норм процесуального закону.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України (тут і далі - в редакції чинній на момент подачі касаційної скарги), суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України (в редакції чинній на момент подачі касаційної скаргиу справі) з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК УкраїниВерховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Форум», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська