Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5116/19 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 59 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/5116/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2020 рокута додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року, які ухвалені суддею Шалотою К.В. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

Позивач у травні 2019 року звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати інформацію неправдивою та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію через письмове звернення відповідачем до начальника УОЗТР МВС ОСОБА_3 з наступним текстом: « ІНФОРМАЦІЯ_1»; в зв`язку з позивач просить зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати наведену неправдиву інформацію на зборах колективу ДУ ТМО МВСУ по Житомирській області за участі позивача та принести публічні вибачення; повідомити рекомендованим листом начальника управління охорони здоров`я та реабілітації МВС ОСОБА_3 про спростування неправдивої інформації, що була направлено на його адресу; відшкодувати завдану моральну шкоду здоров`ю неправдивою інформацією, яку позивач оцінила в 50000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 18.12.2018 р. їй стало відомо про те, що на зборах трудового колективу ДУ ТМО МВСУ по Житомирській області, де вона працювала на посаді лікаря-терапевта, відповідач з метою психологічного тиску та спроби захисту керівника ОСОБА_5 від покарання за незаконне звільнення працівників, поширила щодо позивача неправдиву інформацію в тексті звернення до начальника управління охорони здоров`я та реабілітації МВСУ ОСОБА_3 , яку підписала у Додатку до звернення під № 01. Позивач зазначила, що поширення такої інформації порушило її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію та в дійсності мало на меті переслідування за спробу захистити її колегу ОСОБА_4 від незаконного звільнення керівником медичного закладу ОСОБА_5 . Крім того, позивач зазначила, що через постійні стреси, завдані поведінкою відповідача, у неї ускладнилась та загострилася хронічна хвороба, яку довелось лікувати в стаціонарі неврологічного відділення Житомирської обласної лікарні.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

27 січня 2020 року відповідач звернулась до Корольовського районного суду із заявою про стягнення з позивача витрат на професійну допомогу в сумі 5000,00 грн. та витрат на відправку поштової кореспонденції в сумі 44,0 грн.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач і відповідач окремо один від одного подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, суд не надав правової оцінки фактичним обставинам справи. Зокрема, вказала, що судом порушені вимоги ст.33 п.12 ЦПК України при зміні складу суду та не зазначено в ухвалі про відкриття провадження, що розгляд справи починається спочатку. Також, в порушення ст. 69 ЦПК України, суд не допитав свідка ОСОБА_4 . Відповідно до положень КЗпП України та Закону СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями», трудові колективи не наділені правом збирати збори та приймати звернення до керівництва. Так само відповідач ОСОБА_6 не мала права на поширення недостовірної інформації як такої, що ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Відповідач ОСОБА_6 звернулась з апеляційною скаргою на додаткове рішення, в якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги про стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у зв`язку з розглядом справи понесла витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. Відповідну заяву про понесені витрати відповідач зробила у відзиві на позовну заяву, тобто до закінчення судових дебатів у праві. Докази розміру витрат подала протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі, в зв`язку з чим вважає, що вони підлягають стягненню з позивача.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а додаткове рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судових витрат залишити в силі. В цій частині вважає рішення суду законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.

Представники позивача в судовому засіданні просили задовольнити апеляційну скаргу позивача та скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове, яким повністю задовольнити вимоги ОСОБА_1 .

Відповідач не скористалась правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача. В судовому засіданні представник відповідача просила задовольнити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_2 , подана на додаткове рішення підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач обіймала посаду лікаря-терапевта в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Житомирській області».

18 грудня 2018 року в установі проводилися збори трудового колективу, на яких були розглянуті питання про внесення змін до додатків № 1, 2, 4, 5, 5а, 6 Колективного договору та додатку №1 Правил внутрішнього трудового розпорядку від 17.05.2016 р. №5 та питання про погодження змісту листа-звернення до керівника Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України щодо захисту трудового колективу ДУ «ТМО МВС України по Житомирській області» від інформаційного тиску та підписання його працівниками Установи».

В обґрунтування такого звернення голова зборів ОСОБА_7 повідомила, що за останній місяць, від ОСОБА_1 надійшла значна кількість скарг та звернень до різноманітних контролюючих та правоохоронних органів, в яких вона звинувачує керівництво та медичний персонал у різноманітних порушеннях. Вказала, що ці скарги є безпідставними, надуманими та компрометують установу. У зв`язку зі скаргами була проведена перевірка Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України, за результатами якої не підтвердилися обставини, викладені в скаргах ОСОБА_1 . Тому колектив вирішив звернутись до керівництва Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України зі зверненням щодо захисту колективу від подальших безпідставних скарг ОСОБА_1 .

За підсумками зборів було підтримано та підписано звернення трудового колективу до керівника Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України наступного змісту:

«Ми, представники трудового колективу ДУ ТМО «МВСУ по Житомирській області» в процесі аналізу поточної ситуації, що склалася у нашій установі, дійшли висновку, що на установу ведеться цілеспрямований інформаційний тиск з метою її дискредитації та дестабілізації роботи.

На сьогодні колектив закладу працює злагоджено у штатному режимі, що дозволяє йому виконувати поставлені перед ним завдання. Жодних порушень прав людини, переслідувань працівників, погроз та незаконних звільнень, інших дій, спрямованих на дестабілізацію ситуації, в колективі немає. В установі панує нормальний робочий морально-психологічний клімат. Установа має досить потужний кадровий та матеріальний потенціал. Ніякої напруги, робочої, спрямованої на якісне й ефективне надання медичної допомоги сьогодні не існує. Як результат цієї роботи - наша установа має акредитаційну категорію.

Усі позитивні зміни, що відбуваються в установі, схвалюють лікарський, так і середній та молодший медичний персонал, а головне з них забезпечити високу професійність у роботі.

Разом з тим дуже прикро, що є люди, зокрема й діючі працівники нашого закладу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які своїми діями намагаються зашкодити установі і її керівництву. Невміння належно організувати свою роботу, неспроможність та небажання йти в ногу з колективом вони підносять як переслідування, а свої особисті проблеми подають, як проблеми колективу. Все це викладається у численних надуманих скаргах і зверненнях до різноманітних контролюючих і правоохоронних органів, у тому числі й до Міністерства внутрішніх справ. На жаль, до цієї брудної роботи залучені близькі, знайомі та родичі цих працівників, які переслідують власні дрібні інтереси виступають буцім то від імені громадськості. Вказані заяви на кшталт «системна корупція в державній медичній установі вражаюча; розкрадання державних коштів ведеться на протязі тривалого часу, створено злочинну групу в системі МВС» безпідставно компрометують установу, керівництво та нас - трудовий колектив.

Тому просимо Вас, шановний ОСОБА_3 , як керівника Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України, захистити трудовий колектив ТМО «МВСУ по Житомирській області» від потоку неправди, що обрушується на нас, перешкоджаючи виконанню прямих функціональних обов`язків».

Вказане звернення схвалено зборами трудового колективу одноголосно (161 голос), копію якого вирішено направити позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності та відсутності факту поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача. Судом встановлено, що відповідач, підписуючи лист-звернення, який містить оціночні судження, реалізувала своє конституційне право на колективне звернення, передбачене статтею 40 Конституції України, що у свою чергу не може вважатись поширенням недостовірної інформації.

Відмовляючи у додатковому рішенні про стягнення витрат на правову допомогу з позивача на користь відповідача, суд виходив з того, що під час судового засідання представник відповідача ОСОБА_9 не заявляла про неможливість подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат до закінчення розгляду справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ЗЛитвинчук Ю.В. є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстрована, достовірність оціночних суджень - не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Відповідно до положень ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про те, що інформація є оціночним судженням не відповідає дійсності, оскільки у листі-зверненні йде мова про позивача як про особу, яка зверталась до різних контролюючих органів з відповідними заявами та скаргами.

З матеріалів справи встановлено, що зазначений у позовній заяві текст зі звернення трудового колективу є відображенням прямих дій позивача, які трудовий колектив та відповідач, зокрема, прокоментували у своєму зверненні, висловивши при цьому свою суб`єктивну думку.

Так, позивач неодноразово зверталась зі скаргами до Міністра внутрішніх справ України на незаконні дії начальника ДУ ТМО МВС України по Житомирській області Васьківського О.П. (жовтень, грудень 2018 р.), зі скаргами до начальника Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України ОСОБА_3 про проведення перевірок щодо вчинення переслідування відносно неї начальником поліклініки ОСОБА_2 (вересень 2018 р.), інші звернення, до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. , підписані чоловіком позивача як головою Житомирського громадського правоекологозахисного об`єднання «ТРИСУТТЯ» (жовтень 2018 р.).

З листа-відповіді Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 15.01.219 р. вбачається, що за результатами проведених заходів, зокрема, перевірки фінансово-господарської діяльності ДУ «ТМО МВС по Житомирській області», інформація викладена в листах ЖГПО «ТРИСУТТЯ» щодо можливих неправомірних дій керівництва ДУ «ТМО» не знайшла свого підтвердження (а.с.44-45).

Матеріали справи містять також копії наказів ДУ «ТМО» про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікарі-терапевта дільничного поліклініки ОСОБА_1 : 28.09.2018 р. за № 168о/с оголошено догану за безпідставне внесення до Журналу реєстрації амбулаторних хворих записів про прийом пацієнтів та штучне завищення результатів своєї роботи; 17.10.2018 р. за №88 оголошено догану за відмову пацієнту у наданні медичної допомоги (а.с.40,41). 30 січня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з роботи із займаної посади за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 зазначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів судового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом передбачено інший порядок оскарження.

Отже, інформація, зазначена у зверненні трудового колективу не була позбавлена підґрунтя і не була вчинена для того, щоб принизити честь, гідність та ділову репутацію своєї колеги - позивача у справі. Вказане звернення зовсім не стосувалося приватного життя позивача чи її родичів, а було спрямоване виключно на її поведінку як співробітника трудового колективу. На думку суду, твердження відповідача відображали, скоріше, судження та критичну оцінку про професійну позицію та відношення колеги до свого колективу, ніж недостовірну інформацію, яка принижує честь і гідність.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищенаведені правові норми, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що інформація, яка викладена у зверненні, носить характер критичних суджень дій, вчинених позивачем, а отже не може бути спростована відповідачем.

Крім того, посилання апелянта ОСОБА_1 на недотримання судом процесуального законодавства після повторного авторозподілу справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Так, матеріалами справи підтверджено, що 13.06.2019 р. суддею Корольовського районного суду м. Житомира Галасюком Р.А. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10.10.2019 р. вказана справа передана судді Шалоті К.В., який ухвалою від 16.10.2019 р. прийняв її до свого провадження та залишив без руху для виконання недоліків, зазначених в ухвалі. 28 жовтня 2019 року суддя призначив справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін на 04.12.2019 р., встановивши відповідачу строк та порядок подачі відзиву на позовну заяву та строк позивачу на подання відповіді на відзив відповідача, чим виконав вимоги процесуального закону (а.с.31).

Також не знаходять свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи доводи апелянта ОСОБА_1 щодо порушення судом норм трудового права, зокрема, статті 252-1 КЗпП України та відсутності трудового колективу в установі.

Відповідно до вказаної норми статті трудовий колектив підприємства утворюють усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством. Повноваження трудового колективу визначаються законодавством.

Згідно з Законом СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями», трудові колективи беруть участь у розробленні колективних договорів, обговорюють їх і приймають по них рішення, уповноважують

профспілкові комітети підприємств і організацій підписати ці договори; здійснюють заходи для забезпечення виконання колективних договорів; заслуховують звіти адміністрації підприємств, організацій і профспілкових комітетів про виконання колективних договорів;

ставлять у необхідних випадках питання про притягнення до відповідальності осіб, які не виконують зобов`язань за колективними договорами.

Відповідно до Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом ДУ «ТМО МВС України по Житомирській області» на період з 17.05.2016 р. по 16.05.2021 р. в установі діє первинна профспілкова організація, яка є повноважним представником працівників установи та виступає від імені трудового колективу.

Протоколом зборів трудового колективу №5 від 17.05.2016 р. затверджені також правила внутрішнього трудового розпорядку ДУ «ТМО МВС України по Житомирській області».

Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ст.1).

Згідно зі ст.5 Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Забороняється переслідування громадян і членів їх сімей за подання звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненні їх діяльності та рішень. Ніхто не може бути примушений до подання власного чи підписання колективного звернення або участі в акціях на підтримку звернень інших осіб чи організацій (ст.9).

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Таким чином, трудовий колектив ДУ «ТМО МВС України по Житомирській області» реалізував своє право, надане йому Законом та Конституцією, на звернення з відповідними вимогами до начальника Управління охорони здоров`я та реабілітації МВС України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 141 п.8 ЦПК України, помилково дійшов висновку, що представником відповідача до закінчення розгляду справи не було повідомлено про розмір судових витрат, які сторона очікувала понести, в зв`язку з чим відмовив у задоволенні такої заяви.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 надавалася правнича допомога адвокатом Литвинчук Ю.В., яка здійснює свою діяльність згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Житомирської області від 22.10.2015 р. № 34/1КДКА Житомирської області та представляла інтереси відповідача на підставі Договору про надання правової допомоги від 07.11.2019 р.

У відзиві на позовну заяву був наданий попередній (орієнтовний) розрахунок судових втрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, який складав 5000,00 грн. (а.с.36-38).

Відповідно до Договору про надання правової допомоги адвокат зобов`язується надати замовнику правову допомогу справі № 296/5116/19 про захист честі, гідності та ділової репутації та приймає на себе обов`язки про надання правової допомоги: надання юридичних консультацій; складання заяв, скарг, позовів, заперечень, апеляційних, касаційних скарг та інших документів; складання адвокатського запиту до установ, організацій, підприємств з приводу спірних питань замовника; представляти права і законні інтереси замовника в судових органах.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що за послуги за п.1.1 даної угоди Замовник сплачує Адвокату винагороду, яка визначається додатковими угодами (у разі оплатної послуги).

27 січня 2020 року відповідач у справі ОСОБА_2 подала заяву до Корольовського районного суду про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Згідно з Додатковою угодою №1 до Договору про надання правової допомоги від 07.11.2019 р., ОСОБА_2 виплачує гонорар адвокату Литвинчук Ю.В. в рамках надання правової допомоги у справі № 296/5116/19 у таких розмірах: попереднє опрацювання матеріалів та формування правової позиції адвокатом - 1000,00 грн. за 1 год.; підготовка процесуальних документів про справі - 1000,00 грн за 1 год.; представництво інтересів в одному судовому засіданні - 1500,00 грн.

За Актом приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору про надання правничої допомоги від 07.11.2019 р. адвокат надав, а замовник прийняв правову допомогу у справі № 296/5116/19 в наступному обсязі: попереднє опрацювання матеріалів - 1000 грн. (використано 1 год.); консультації та формування правової позиції - 1000 грн (використано 1 год.); підготовка процесуальних документів у справі - написання відзиву на позовну заяву 1500 грн (використано 1 год.); представництво інтересів в одному судовому засіданні, яке відбулось 21.01.2020 р. - 1500 грн., всього 5000,00 грн.

Відповідно до квитанції № 47441678 від 27 січня 2020 року, ОСОБА_2 сплатила 5000 грн. за надання правничої допомоги адвокатом Литвинчук Ю.В.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 п.8 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що відповідач подала до суду відзив, в якому зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 5000 грн. Протягом п`яти днів з дня ухвалення Корольовським районним судом м. Житомира рішення у справі 27.01.2020 р. відповідач подала заяву про стягнення судових витрат на правничу допомогу з усіма необхідними доказами.

Таким чином, встановивши, що заявником було надано суду належні та допустимі докази на підтвердження понесених нею витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн., суд безпідставно відмовив у стягненні таких з позивача на користь відповідача.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення у цій частині нового судового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2020 року- без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року.

Головуючий Судді