Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 465/2229/13-ц

провадження № 61-37509св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну і касаційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у складі судді Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з урахуванням 12 % річних - 244 350 доларів США та 71 400 євро, а також інфляційні витрати - 29 185 грн, 3 % річних від простроченої суми - 62 540 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у встановлений строк грошові кошти не повернув, то з нього відповідно до статей 1046-1052 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає стягненню сума боргу за договором позики, відсотки та інфляційні витрати.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2013 року залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків (надання доказів порушення оскаржуваним судовим рішенням законних прав та інтересів заявника), який не може перевищувати десяти днів з дня вручення заявнику копії ухвали.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в матеріалах цієї цивільної справи та доводах апеляційної скарги відсутні незаперечні докази порушення оскаржуваним судовим рішенням законних прав та інтересів ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2013 року визнано неподаною та повернуто заявнику на підставі статей 185, 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2013 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 30 червня 2010 року, питання про права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалися та остання не надала суду інших доказів на підтвердження порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав та інтересів, вимоги ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху від 16 березня 2018 року не виконала, тому апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає поверненню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи апеляційної скарги, дійшов передчасного висновку про залишення апеляційної скарги без руху та її повернення, не врахував, що ОСОБА_3 на момент укладання боргової розписки та стягнення за судовим рішенням коштів перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, а кошти, отримані ОСОБА_2 , були витрачені для придбання спільного майна, тому ОСОБА_3 потенційно може нести субсидіарну відповідальність перед кредитором. Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2013 року стосується прав та обов`язків заявника, тому було оскаржене в апеляційному порядку.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_3 жодних відносин з ОСОБА_2 не має, оскільки в період, коли начебто заявниця та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах і вели спільне господарство, насправді останній проживав зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_4 і дочкою ОСОБА_5 у приватному будинку АДРЕСА_1 . Таким чином, заявниця вводить суд в оману та зловживає процесуальними правами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року і витребувано із Франківського районного суду м. Львова цивільну справу № 465/2229/13-ц.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

У статті 129 Конституції Українизакріплено основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції Україниоднією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, для того, щоб скористатися захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа повинна мати хоч якесь право, передбачене національним законодавством, яке може вважатися правом власності з точки зору Конвенції.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 зазначала, що вказане рішення суду першої інстанції безпосередньо порушує її майнові права.

Статями 185, 357 ЦПК України передбачені підстави залишення апеляційної скарги без руху.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 з підстав, зазначених в оскаржуваній ухвалі, належної оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції не надав.

Зважаючи на те, що при вирішенні питання про прийняття апеляційної скарги суддя-доповідач не вправі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість скарги, апеляційна скарга не може бути повернута у зв`язку із тим, що вона не порушує прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, але подала скаргу.

Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційний суд на вказані положення цивільного процесуального законодавства України уваги не звернув та передчасно повернув апеляційну скаргу.

Отже, нормами статей 185, 357 ЦПК України не передбачена така підстава для залишення без руху та повернення апеляційної скарги, як те, що особа не брала участі у справі та нею не надано доказів того, що оскаржуваним судовим рішенням порушено її права, свободи чи законні інтереси.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк