Справа № 226/2924/19
Справа №226/2924/19
Провадження №2/226/14/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2020 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Петуніна І. В.,

за участю секретаря Альберті О. В.,

позивач: ОСОБА_1

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідачі: КП «СЄЗ», ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представник відповідача КП «СЄЗ» - Книшева Н. В.

представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6

третя особа: Мирноградська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мирнограді Донецької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Мирноградська міська рада про визнання незаконним і скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів КП «СЄЗ», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності, в обґрунтування якого вказав, що на підставі рішення виконкому Димитровської міської ради (на теперішній час - Мирноградська міська рада) від 24.11.2010 № 629 йому було видано Ордер № 403 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на нього як наймача, дружину - ОСОБА_4 та доньку - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбно-сімейні стосунки між ним та ОСОБА_4 фактично були припинені з червня 2014 року, коли остання разом з донькою - ОСОБА_5 виїхали до м. Санкт-Петербург РФ, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17.05.2017, шлюб між ними був розірваний. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 06.02.2019, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . 12.04.2019 з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що 22.11.2017 право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири зареєстровано за його колишньою дружиною - ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності № 3/59-1401 від 07.10.2014, яке видане КП «СЄЗ». Вважає, що розпорядження органу приватизації № 2/61-1402 від 30.09.2014 є протиправним, а видане на його підставі Свідоцтво про право власності № 3/59-1401 від 07.10.2014 має бути визнано недійсним, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживали за вказаною адресою з 2014 року та не могли користуватися правом на приватизацію. 30.09.2014 він дійсно звертався до КП «СЄЗ» із заявою про приватизацію квартири, однак дізнавшись про встановлені законом вимоги щодо обов`язкової згоди на приватизацію усіх членів родини та необхідності її письмово підтвердження (якого не було), своє право на приватизацію зазначеної квартири на той момент використовувати не побажав, відмовившись від намірів приватизації квартири. Разом з тим, свої письмові згоди на приватизацію квартири шляхом передачі у спільну часткову власність разом з колишньою дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 він не надавав та, як йому відомо, від ОСОБА_4 заяв на приватизацію цієї квартири не надходило. За таких умов вбачається неможливість приватизації зазначеної квартири. Просить визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації № 2/61-1402 від 30.09.2014 та визнати недійсним Свідоцтво про право власності № 3/59-1401 від 07.10.2014 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , видане КП «СЄЗ».

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на позові наполягає. Згідно з раніше наданими поясненнями він, восени 2014 року вирішив приватизувати квартиру. Йому дали пакет документів, зокрема була потрібна письмова згода дружини та доньки, але вони виїхали до Росії ще влітку 2014 року, на той момент доньці було 14 років, а тому приватизація не могла бути здійснена. У 2017 році шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_7 був розірваний. Потім, він вирішив їх виписати з квартири та рішенням суду у 2018 році їх виписали. Коли з рішенням суду він пішов по інстанціям, що їх немає, то у тепломережі та СЕЗі він дізнався, що одна частина квартири приватизована, після чого він звернувся до суду. Станом на 2014 рік квартира була у комунальній власності. Основний квартиронаймач він. Він не звертався до них взяти участь у приватизації, тому що у нього з ними не було зв`язку. Коли він звертався з питання приватизації, йому не повідомляли, що є будь-які заяви дружини та доньки щодо приватизації. Йому невідомо, щоб донька з 2014 року до теперішнього часу поверталася до України. Також йому невідомо, чи було обізнано КП «СЄЗ» про його позов про визнання осіб втратившими право користування жилим приміщенням. Він мав намір приватизувати квартиру після розірвання шлюбу та виписки дружини та доньки. Він не отримав ніякого Свідоцтва про право власності на цю квартиру. При консультації в КП «СЄЗ» жінка дала список документів, які треба. Ніяких документів для приватизації він не подавав. Дружина та донька не зверталися до нього щодо надання згоди на приватизацію квартири. Із заявою про розірвання шлюбу він звернувся у серпні 2016, дружина участі у засіданні не приймала, приймав участь її представник. При розгляді справи про виписку, відповідачі та їх представник участі не приймали. Він давав Акт, складений комісією, їх було декілька, було зазначено, що вони не мешкали з червня 2014 року. У КП «СЄЗ» він довідок не брав. Про право власності він дізнався, коли з рішенням суду прийшов до тепломережі та паспортного столу. Причиною від`їзду дружини та доньки до РФ, стала небезпека в країні, ніяких конфліктів з ними у нього не було. Питання щодо приватизації квартири з ними не піднімалося. Він надав нотаріальну посвідчену згоду на виїзд доньки, на термін, який не був оговорений, країна була оговорена. При виписці він не звертався до ЦНАП. Потім він звернувся до ЦНАП, тому що дізнався, що квартира приватизована. Вперше він дізнався, що квартира приватизована у травні 2019 року у паспортному столі. Після цього, через 2 дня отримав довідку про право власності у реєстраційній службі. Потім він з`ясовував щодо приватизації квартири, йому сказали, що зникло багато справ у зв`язку з переїздом на інше місце. Але оглянувши журнал реєстрації сказали, що приватизація відбувалася за його довіреністю. Коли він отримав довідку про право власності, не пам`ятає чи писав він заяви. До паспортного столу звернувся до реєстратури, там йому повідомили про приватизацію квартири. На час звернення до суду щодо виписки відповідачів, він не знав де вони живуть у Санкт- Петербурзі . Дружина та донька не ходили до КП «СЄЗ» щодо приватизації. Техпаспорт замовляв в БТІ, на той час донька з дружиною виїхали. Цей техпаспорт до КП «СЕЗ» він не носив. Виготовив його ще до звернення до КП «СЄЗ» з приватизації. Ордер знаходиться у нього. Він бажає приватизувати всю квартиру на себе. З 2014 року в квартирі він жив приблизно півтора роки, потім не жив півроку з серпня 2016 по лютий 2017, потім жив 3 місяці і потім не мешкає до теперішнього часу. Він не живе у квартирі, тому що не бажає робити ремонт для колишньої дружини, зараз мешкає в іншому місці з новою сім`єю приблизно 3 роки. Приблизно півтора року у цій квартирі живе його родич з сім`єю. Він не бачив Свідоцтва про приватизацію, не знає його зміст. Він не пам`ятає, чи повідомляли йому представники, що у справі є це свідоцтво, з матеріалами справи він не знайомився. Вважає, що дії дружини та доньки не відповідали закону. Коли ходив до КП «СЄЗ» щодо консультації з приводу приватизації, жодних документів не давав. Між цими подіями, тобто до того, як дізнався, що квартира приватизована, він до КП «СЄЗ» не ходив. При консультації він написав заяву про те, що він бажає приватизувати квартиру, там був бланк, тільки внести ПІБ, дату народження, адресу, однак він його навіть не дописав і забрав із зазначених причин, тобто без всього пакету документів, йому сказали, що потім прийти та написати заяву. З представником КП СЄЗ він спілкувався щодо приватизації весною 2019 року, вона казала йому щоб звернуться до ЦНАП щодо приватизації. Вона показувала йому журнал, де є його начебто підпис. Документи, які надав КП «СЄЗ», він там не впізнає свій підпис. Також є квитанція, яку він не оплачував. Щодо квитанції від 30.09.2014 на суму 0,01 він не оплачував цю квитанцію та свій підпис не впізнає. Квитанція від 18.09.2017 на суму 123,73 - він цю квитанцію не оплачував, бачить вперше. Документ Копія особового рахунку він бачить вперше та ним не отримувався. Довідку № 91 від 23.09.2014 КП «СЄЗ» не впізнає, бачить вперше. Довідку б/н без дати щодо списків на приватизацію бачить вперше. Аналогічну довідку вже зі штампом та на його ім`я також бачить вперше. Заяву від 30.09.2014 бачить вперше, підпис не його. Розпорядження органу приватизації бачить вперше, свідоцтво про право власності також бачить вперше. Розрахунок площі квартири він бачить вперше, підпис не його, жодної довіреності він не давав. Довідку про склад сім`ї він не отримував, бачить вперше. Дружина вперше після від`їзду, приїхала до України у 2016 році. Дружина, перебуваючи в РФ ніяких заяв йому не передавала, що бажає приватизувати цю квартиру. До 2016 року до нього ніхто не звертався з приводу того, що від імені дружини хтось має право на приватизацію. Йому невідомо, навіщо представник відповідача ОСОБА_6 витребував у 2016 році ордер, технічний паспорт та договір найму щодо спірної квартири. Він не бажає проводити почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів, оскільки на це немає грошей.

Представники позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали. ОСОБА_3 пояснила, що КП «СЄЗ» приймало участь у справі про зняття відповідачів з реєстрації в квартирі, але будь-яких заперечень також щодо квартири, жодних заперечень щодо виписки не було. Потім позивач звернувся до реєстраційної служби для зняття відповідачів з реєстрації, де йому стало відомо про частку у праві власності на спірну квартиру. Жодних заяв та довіреностей щодо приватизації він не надавав. У КП «СЄЗ» позивачу показали журнал, де він нібито за довіреністю отримав свідоцтво про право власності. Вона частково приймала участь у справі про виписку, в інших справах участі не приймала. Їй не було відомо про фактичне місце проживання відповідачів. Вона бачила оригінал ордеру та техпаспорту. У неї не виникало сумнівів, що квартира приватизована, тому це питання не виникало взагалі при розгляді справи про визнання осіб такими, що втратили право користування.

Представник позивача ОСОБА_2 пояснив, він приймав участь у справі позивача про стягнення аліментів, на той час були відомості про те, що дружина та донька перебувають у РФ, чи зазначена була їх конкретна адреса - не пам`ятає. Про що він розмовляє з клієнтом - це адвокатська таємниця, зокрема й по цій справі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилися, повідомлені відповідно до ЦПК України про час та місце розгляду справи.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надав суду письмові пояснення, де зазначив, що позивачем не надано доказів про те, що він відмовився від своїх намірів щодо приватизації квартири після подання заяви про приватизацію. Зауважує, що оригінали технічного паспорту та копія ордеру були тільки у розпорядженні позивача, як це вказано у позовній заяві. Цей факт прямо вказує, що тільки позивач міг подати ці документи до органу приватизації та спростовує надумані посилання позивача, що нібито він не надавав згоду на приватизацію, так як саме за його ініціативою було проведено приватизацію житлового приміщення. Відсутність у органу приватизації належного журналу за формою згідно додатку 3 до Порядку лише вказує на організаційні недосконалості та помилки. Але наслідки цих помилок не повинні порушувати нічиї права. Права позивача та інших осіб не були ніким порушені. Саме тому у день звернення позивача до КП «СЄЗ» було прийнято законне рішення про передачу квартири у спільну власність всім членам сім`ї - позивачу, його дружині та доньці. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не допустили жодного порушення прав позивача і тому внаслідок формальних помилок по зберіганню документів приватизації не повинні нести відповідальність у вигляді анулювання права власності на набуте ними майно. У зв`язку з викладеним просить відмовити у позові.

Відповідач КП «СЄЗ» надав суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Третя особа, Мирноградська міська рада надала суду заяву про розгляд справи без їх участі.

В порядку ст. 222 ЦПК України було задоволено клопотання представників позивача щодо копії заяви про державну реєстрацію права на нерухоме майно 10.06.2019 з відділу державної реєстрації Покровської районної державної адміністрації Донецької області та копію довіреності, а також задоволено клопотання позивача про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_5 .

Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 20.09.2019 позовна заява була залишена без руху.

27.09.2019 року на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у загальному позовному провадженні, підготовче засідання у якій призначене на 08.45 год 24.10.2019 року, відповідачу КП «СЄЗ» запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, третім особам - пояснення (заперечення).

Ухвалою від 24.10.2019 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті, витребувана інформація з Мирноградської державної нотаріальної контори, Адміністрації державної прикордонної служби, відділу державної реєстрації виконкому Мирноградської міської ради, КП «СЄЗ» та залучено у якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою від 14.01.2020 залучено у якості співвідповідача

ОСОБА_5 . Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачу на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_5 - донька, виданий Ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 від 24.11.2010 (а. с. 12 т. 1).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 16.09.2014, зазначена квартира належить позивачу (а. с. 13-14 т. 1).

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 11.05.2017, шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 розірвано (а. с. 15-17 т. 1).

На підставі заочного рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06.02.2019 року відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за позовом ОСОБА_1 було визнано такими, втратили право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 13.02.2020 заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06.02.2019 скасоване та справа призначена до розгляду в загальному порядку (а. с. 18-19 т. 1).

Згідно з інформаційною довідкою № 163277090 від 12.04.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманою позивачем, право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 22.11.2017 на ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності № 3/59-1401 від 07.10.2014, виданого КП «СЄЗ» (а. с. 20 т. 1).

Згідно з Актами від 30.08.2016, від 22.11.2016 та від 19.12.2017, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року (а. с. 21, 23 т. 1).

Згідно з Актом від 15.11.2018, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 06.2014 року (а. с. 22 т. 1).

Згідно із повідомленням виконкому Мирноградської міської ради від 04.07.2019, архівні справи з оформлення документів про передачу у власність громадян квартир за 2014 рік, зокрема й квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за невідомих обставин у підприємства КП «СЄЗ» відсутні. За змістом Книги обліку виданих розпоряджень по приватизації жилого фонду СЄЗ, розпочатою у 2009 році, на сторінці 61 за порядковим номером 1402, датованим 30.09.2014, в графі адреса значиться « АДРЕСА_1 ; в графі ПІБ: ОСОБА_1 ; в графі № розпорядження: 2/61-1402. Окрім того, за змістом Книги обліку реєстрації свідоцтв по приватизації жилого фонду СЄЗ, на сторінці 59 за порядковим номером 1401 в графі адреса значиться: « АДРЕСА_1 ; в графі ПІБ: ОСОБА_1 ; в графі підстава: заява від 30.09.2014, в графі дата видачі: 07.10.2014 , в графі № Свідоцтва: 3/59-1402. Текст цих записів в оригіналі, як і назви Книг, виконані російською мовою (а. с. 35-43 т. 1).

Відповідно до повідомлення виконкому Мирноградської міської ради від 13.11.2019, в паперовій та електронній формах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , копія довіреності на особу, яка подала заяву про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.11.2017 № 25356071, відсутня (а. с. 94 т. 1).

Згідно із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 22.11.2017 № 25356071, право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 22.11.2017 на ОСОБА_4 уповноваженою особою - ОСОБА_6 на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським Є. І. 22.07.2016, серія номер 2518 (а. с. 95 т. 1).

Відповідно до Свідоцтва № 3/59-1401 про право власності на житло від 07.10.2014, позивачу та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 96 т. 1).

Згідно з інформаційною довідкою № 188563717 від 13.11.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманою ОСОБА_10 , право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 10.06.2019 на ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності № 3/59-1401 від 07.10.2014, виданого КП «СЄЗ» (а. с. 98 т. 1).

Згідно з повідомленням Мирноградської державної нотаріальної контори від 14.11.2019, відповідно до Єдиного реєстру довіреностей, були посвідчені довіреності приватним нотаріусом Мирноградського нотаріального округу Шиманським Є. І. 22.07.2016 реєстровий № 2516 та 25.07.2016 реєстровий № 2541 (а. с. 106 т. 1).

Згідно з повідомленням Адміністрації Держприкордонслужби від 12.11.2019, за період з 19.11.2014 по 06.02.2019, ОСОБА_4 перетинала державний кордон України: 20.07.2016 - в`їзд та 31.07.2016 - виїзд, даних щодо ОСОБА_5 немає (а. с. 108 т. 1).

Згідно з Повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 40709261 від 27.11.2019, позивач не видавав довіреностей (а. с. 117-164 т. 1).

На підставі заяви ОСОБА_1 , органом приватизації видане розпорядження № 2/61-1402 про передачу йому у спільну часткову власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 187 т. 1).

Згідно з повідомленням КП «СЕЗ», на адресу виконкому Мирноградської міської ради від 29.01.2020, архівна справа з оформлення документів про передачу у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 втрачена. Відповідальна особа КП «СЕЗ», яка здійснювала оформлення документів з приватизації нерухомого майна у період з 2008 року по 2017 рік ОСОБА_11 - померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 195-196 т. 1).

30.03.2020 суду надані копії матеріалів на теперішній час знайденої архівної справи, щодо передачі у спільну часткову власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: довідка про вартість будинку № АДРЕСА_1 від 23.09.2014, довідка про відсутність заборгованості зі сплати комунальних послуг від 30.09.2014, довідки без дати про перебування у списках на приватизацію ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , довіреність ОСОБА_4 на представництво її інтересів ОСОБА_6 від 22.07.2016, квитанція від 18.09.2017 щодо сплати ОСОБА_4 за послуги приватизації квартири в сумі 123,73 грн, квитанція про сплату ОСОБА_1 держмита в сумі 0,01 грн. від 30.09.2014, довідка про склад сім`ї наймача без дати, розрахунки площі квартири, розпорядження органу приватизації від 30.09.2014, свідоцтво про право власності на житло від 07.10.2014, заява від 30.09.2014 за підписом ОСОБА_1 щодо передачі у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 т. 2).

V. Оцінка суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами.

За змістом ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо право власності на майно оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна, керуючись вимогами статті 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності.

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до Положення про передачу квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом 16.12.2009 № 396 (далі - Положення), передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентує приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи.

Згідно п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.

Відповідно до п. 18 Положення в редакції, яка діяла у вересні-жовтні 2014 року, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

За змістом абз.абз. 1, 2 п. 19 Положення в редакції, яка діяла у вересні-жовтні 2014 року, довідка про склад сім`ї та займані приміщення (далі - довідка) береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно п. 20, абз. 1 п. 21 Положення в редакції, яка діяла у вересні-жовтні 2014 року, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Орган приватизації, у разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках.

У позовній заяві позивач зазначає, що він не давав своєї письмової згоди на приватизацію спірної квартири разом з дружиною та донькою.

Однак, це спростовується його письмовою заявою від 30.09.2014, де він надає цю згоду (а. с. 16 т. 2). Також, на виконання цієї заяви, п.п.17-21 Положення в редакції, яка діяла у вересні-жовтні 2014 року, було видано розпорядження органу приватизації 2/61-1402 від 30.09.2014, довідка про склад сім`ї, де зазначені позивач, його дружина та донька, довідки про те, що ці особи раніше житлові чеки для приватизації державного житлового фонду не використовували. Також надана квитанція від 30.09.2014 про сплату позивачем держмита на суму 0,01 грн, оригінали зазначених документів були оглянуті судом (а. с. 12, 14, 17, 19 т. 2).

У судовому засіданні позивач зазначив, що ніяких заяв він не подавав, підписи на документах, зокрема заяві та квитанції від 30.09.2014 не його, однак заявляти клопотання про призначення почеркознавчої та/або технічної експертизи документів він заявляти не буде у зв`язку з відсутністю грошей на оплату цих експертиз.

Таким чином, письмова згода позивача на приватизацію квартири разом з дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується матеріалами справи та спростовує доводи позивача про відсутність цієї згоди.

Сама по собі відсутність підписів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заяві позивача про надання згоди на приватизацію від 30.09.2014, не є підставою визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним Свідоцтва про право власності, так як ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що приватизація була законною та не було порушено жодного права позивача на приватизацію квартири та їх прав.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, відповідачем ОСОБА_4 без його відома була здійснена приватизація спірної квартири, у зв`язку з чим його права були порушені, оскільки всупереч ст.ст. 76-83 ЦПК України суду не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Зокрема, суд критично відноситься до твердження сторони позивача про те, що позивач не подавав заяви про приватизацію квартири, не сплачував квитанцію про приватизацію, оскільки вони спростовані документами, які досліджувалися судом.

Так як позивач був згоден на приватизацію квартири разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що надав письмову згоду, його право на приватизацію порушено не було.

При цьому, посилання позивача на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надавали письмову згоду на приватизацію квартири разом з ним не є підставою для визнання порушення права позивача на приватизацію, оскільки самі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечують проти свого права на приватизацію квартири разом з позивачем та не оскаржують її.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідачами не були порушені права позивача при приватизації житла, а свою письмову згоду на приватизацію квартири він надав, що підтверджено матеріалами справи.

Також положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

У ст. 1 Першого протоколу до конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ, (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джейс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано 3 критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й нерухомості, у комунальну власність, якщо майно вибуло із власності громади у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

За обставинами цієї справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули у власність квартиру, у межах норм, передбачених законодавством, на підставі рішення розпорядження органу приватизації за їх згодою, але це не було підтверджено письмово.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що намагання виправити цю «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право цих відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на осіб, які володіють цією квартирою, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Отже, втручання держави у право відповідачів на мирне володіння майном - квартирою, які протиправних дій для заволодіння цією квартирою не вчиняли, має ознаки непропорційного втручання у право відповідачів на мирне володіння майном.

Позбавлення його такого права власності фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з володіння відповідачів вона не вибуває, а лише призведе до необхідності повторного проходження процедури приватизації не з вини відповідачів, а внаслідок недбальства органу приватизації.

Таким чином, у разі задоволення позову, не буде дотриманий принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини. При цьому суд враховує постанову Верховного Суду від 16.10.2019 № 460/762/16-ц

Тому, позбавлення права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через те, що від них не було витребувано письмову згоду на приватизацію квартири при тому, що ці відповідачі цю згоду надають та приватизацію квартири не оспорюють, було б порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

На пiдставi ст.ст. 328, 345, 392 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Положення про передачу квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом 16.12.2009 № 396, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 81, 259, 263, 265, 288, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника», місцезнаходження за адресою: м-н «Молодіжний», 37А, м. Мирноград Донецької області, 85327, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 32062555; ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ; ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4 ; третя особа: Мирноградська міська рада, місцезнаходження за адресою: вул. Центральна, 9, м. Мирноград Донецької області, 85320, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій 04052956 про визнання незаконним і скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення з врахуванням п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 травня 2020 року.

Суддя І. В. Петунін