Справа № 710/1610/19
Провадження № 2/710/83/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2020 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Бараненко А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. Описова частина.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

10.12.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить стягнути відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 52080,44 грн., з яких 47205,25 грн. заборгованість за договором позики та 4875,48 грн. інфляційне збільшення.

Свій позов позивач мотивує тим, що 05.09.2018 ОСОБА_2 , відповідач по справі, звернувся до позивача з проханням надати виконавчій службі заяву про те, що він виплатив позивачу борг по аліментах в сум 47205,25 гри., щоб він мав можливість виїхати на заробітки за кордон, оскільки виконавча служба винесла постанову про тимчасове обмеження виїзду за межі України. Враховуючи, що відповідач не мав роботи в України, а отже не міг виплачувати аліменти, позивач погодилась, а відповідач натомість надав нотаріально завірену заяву про сплату заборгованості у вказаній сумі до 05.09.2019, про що добре знав. Така заява засвідчена приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Білоусом В.П. та зареєстрована у реєстрі за № 11.69. Однак відповідач свої зобов`язання згідно усного договору та вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до нього з вимогою повернути гроші, адже відповідач декілька разів їздив за кордон, однак ОСОБА_2 гроші не повертає. Тому позивач звернувся до суду.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 16.12.2019 було відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 28.04.2020 було відмовлено у прийнятті часткового визнання відповідачем ОСОБА_2 позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та вирішено продовжити судовий розгляд.

ІІ. Мотивувальна частина.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до заяви про сплату заборгованості, засвідченої приватним нотаріусом Шполянського нотаріального округу Білоусом В.П. та зареєстрованої у реєстрі за № 1169, ОСОБА_2 , даною заявою стверджує, що сплатить до 05.09.2019 (п`ятого вересня дві тисячі дев`ятнадцятого) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість в сумі 47205,25 (сорок сім тисяч двісті п`ять гривень двадцять п`ять копійок) (а.с. 5).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, виданим Шполянським районним відділом державної виконавчої служби від 25.02.2020 за №5568, у Шполянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №2/710/1184/2014 від 25.12.2014 Шполянського районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 03.12.2014 і до повноліття дитини. Заборгованість по аліментам ОСОБА_2 становить 6290,82 грн. (а.с. 29-30).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, виданим Шполянським районним відділом державної виконавчої служби від 25.02.2020 за №5569, у Шполянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №2/710/651/2017 від 27.12.2017 Шполянського районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 12.09.2018 і до повноліття дитини. Заборгованість по аліментам ОСОБА_2 становить 6290,82 грн. (а.с. 31-32).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду справа № 686/21962/15-ц від 16.05.2018.

Щодо самої суті договору позики суд зазначає, що Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019.

Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019.

Однак, відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Тобто за своєю природою договір позики є доказом факту передачі грошової суми позичальнику.

Позивач додав до позовної заяви заяву про сплату заборгованості, посвідчену приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоуса В.П., про те, що ОСОБА_2 стверджує, що сплатить до 05.09.2019 ОСОБА_1 заборгованість в сумі 47205,25 грн. Не зважаючи на те, що в позовній заяві позивач як на правову підставу позову зазначає ст. 526 ЦК України, суд враховує, що про факт передачі коштів у вищевказаній заяві не йдеться. До того ж зі змісту заяви стає очевидним, що мова йде про заборгованість по сплаті аліментів, а не укладення договору позики. Отже, дана заява, вочевидь, не відповідає критеріям, що давали б змогу визначити її як договір позики.

Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частинами 3, 4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд вирішує питання стягнення заборгованості за аліментами лише в разі спору про її розмір, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц.

Аналіз матеріалів справи не свідчить, що відповідач заперечував розмір заборгованості за аліментами, який визначений державним виконавцем.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність спору між сторонами щодо розміру заборгованості за аліментами, визначеної державним виконавцем, а тому при відсутності спору щодо розміру заборгованості за аліментами, така заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки судом встановлено, що відповідач не може вважатися таким, що порушив свої зобов`язання, щодо повернення суми позики, позивач не набуває має права вимоги від відповідача сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. Тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів у загальній сумі 52080,44 грн.

До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов не задовольняється, суд залишає судові витрати, понесені позивачем, на його рахунку.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 60, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 274-279, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня закінчення строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в постанові від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS ІНФОРМАЦІЯ_2 CoV-2" зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення в повному обсязі складене 05.05.2020.

Суддя Н.П. Побережна