ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/689/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряМатюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2015 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного підприємства «Мажар-2» про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 895/06-034-511 від 18.10.2006, яким банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 60000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 16.01.2015.

Зобов`язання за кредитним договором забезпечено договором поруки від 18.10.2006, укладеним між позивачем, позичальником і ОСОБА_2 , за яким поручитель зобов`язався перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливої неустойки.

Також в забезпечення кредитного зобов`язання було укладено договір іпотеки від 18.10.2006, між позивачем та ПП «Мажар-2».

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 59900,00 доларів США на підставі заяви на видачу готівки № 008-3 від 18.10.2006.

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, зокрема порушив умови повернення кредиту та погашення процентів за користування кредитом.

Станом на 29.01.2014 загальна сума заборгованості за кредитним договором склала 88053,26 доларів США, враховуючи заборгованість по тілу кредиту, процентам та штрафні санкції. За офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2014 вказана сума еквівалентна 703809,74 грн.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №895/06-034-511 від 18.10.2006 в загальній сумі 88053,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2014 року еквівалентно 703809,74 грн., з яких заборгованість за кредитом - 55255,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 441653,22 грн., заборгованість за несплаченими процентами нарахованими за період з 18.10.2006 по 28.01.2014 - 24851,12 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 198635,00 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 40446,41 грн., що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 5060,23 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 23075,11 грн., що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2886,91 доларів США.

Судові витрати в розмірі 3654,00 грн. просив покласти на ОСОБА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 травня 2015 року позовні вимоги до ПП «Мажар-2» про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишено без розгляду (т. 1 а.с. 106).

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.09.2015 позов задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №895/06-034-511 від 18.10.2006 в сумі 88253,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2014 еквівалентно 703809,74 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Заочне рішення обґрунтовано тим, що відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов`язання, кредитні кошти не повернули, та допустили заборгованість на час подання позову.

18.12.2019 ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що він не був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.02.2020 заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

11.03.2020 ОСОБА_1 оскаржив заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.09.2015 в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідача не було належним чином повідомлено про місце, дату та час розгляду справи, що позбавило скаржника можливості заперечувати проти доводів позову, заявляти про застосування позовної давності, надавати свої розрахунки заборгованості.

Апелянт зазначає, що останній платіж по кредиту було здійснено 06.10.2010. відповідно до п. 2.4., 2.5. договору черговий наступний платіж вноситься до 18 числа місяця. Отже, прострочення платежу виникло з 19.10.2010.

Натомість, позов подано 07.10.2014, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості, нарахованої з 18.10.2006 по 23.10.2010.

У зв`язку з тим, що відповідач не брав участі під час судового розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_1 заявляє до апеляційного суду про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за вказаний період.

Також вказав, що після зміни сторонами строку виконання зобов`язання, починаючи з 24.10.2010 позивач не мав права нараховувати відсотки відповідно до договору, а тому вимоги про стягнення процентів за період з 24.10.2010 до 28.01.2014 не ґрунтуються на законі.

У зв`язку з тим, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування процентів після 23.10.2010, а отже апелянт вважає, що відсутні і підстави для нарахування пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків за указаний період.

Крім того апелянт звертає увагу на те, що позивач просив стягнути суму в розмірі 88053,26 дол. США, а суд, вийшовши за межі позовних вимог, стягнув 88253,26 дол. США, тим самим безпідставно стягнувши 200 дол. США більше ніж просив позивач.

Також заборгованість по кредиту необґрунтовано нарахована виходячи із процентної ставки 14%. Згідно договору кредиту відсоткова ставка визначена на рівні 12% річних.

Крім того, позивач надав суду неповний текст договору кредитування, замість 5 сторін, надано лише три.

Отже, апелянт вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просить скасувати заочне рішення і ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю, а також вирішити питання розподілу судових витрат відповідно до чинного законодавства.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від представника АТ «Альфа-Банк» адвоката Гречківського Є.Л. до якого додані документи, які підтверджують, що 21.11.2019 рішенням спільних загальних зборів працівників АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк», оформлених протоколом № 1/2019, затверджено нову редакцію Статуту АТ «Альфа-Банк». Згідно нового Статуту АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань АТ «Укрсоцбанк».

Заперечення проти доводів апеляційної скарги зводяться до того, що у матеріалах справи містяться документи про власноручне отримання ОСОБА_1 судової повістки від 20.04.2015. Твердження ОСОБА_1 про те, що напис « ОСОБА_1 » вчинив не він, не підтверджено належними доказами, а є припущенням. А тому, відповідач знав про розгляд справи, та мав змогу заявити про застосування позовної давності в суді першої інстанції до винесення рішення судом.

Процентна ставка з 12% на 14% річних була змінена на підставі додаткової угоди від 07.07.2009.

В резолютивній частині оскаржуваного рішення хоч і помилково вказано суму 88253,26 дол. США, замість вірної суми 88053,26 дол. США, проте такий недолік рішення може бути усунуто шляхом внесення виправлень. На зміст рішення така описка не впливає.

З приводу нарахування процентів за весь час до дати повернення кредиту, позивач зазначає, що судова практика з цього питання на час ухвалення рішення зводилась до того, що кредитор мав право на нарахування процентів, встановлених у договорі, за весь час користування кредитними коштами. Тому банк мав легітимні очікування щодо наявності у нього права нараховувати проценти та пеню за кредитним договором по дату фактичного погашення кредиту.

Посилаючись на практику Європейського Суду, позивач зазначає, що легітимні очікування особи щодо рішення суду за майновими вимогами є «майном» у значенні першого речення статті 1 Протоколу першого та підлягають захисту Конвенцією як майно.

У випадку прийняття рішення апеляційним судом про наявність підстав для застосування позовної давності, позивач просить визнати поважними причини пропуску позовної давності як такого, що був зумовлений легітимними очікуваннями ПАТ «Укрсоцбанк» щодо його прав за кредитним договором та порядку застосування його положень.

Посилаючись на такі доводи, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року замінено позивача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - Акціонерним товариством «Альфа-Банк»

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення.

Так, з матеріалів справи встановлено, що 18 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 895/06-034-511, відповідно до якого позичальнику видано кредит в розмірі 60 000,00 дол. США зі сплатою 12,00 % річних, зі строком дії договору до 16.01.2015.

18.10.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язань за основним договором між позивачем, позичальником і ОСОБА_2 , укладено договір поруки № 895/06-034-511, відповідно до умов якого останній поручився перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливої неустойки.

07.07.2009 на підставі угоди про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 18.10.2006 сторони змінили графік та розміри щомісячних платежів.

Крім того, між сторонами укладена додаткова угода про внесення змін до договору кредиту від 18.10.2006 (без вказівки дати укладення, оригінал якої позичальник отримав 09.04.2020). Вказаною угодою сторони змінили процентну ставку за користування кредитом на рівні 14%, залишивши незмінними інші умови договору.

Таким чином нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 14% річних відповідає узгодженим між сторонами умовам. Отже посилання апелянта в частині неправомірного нарахування 14% річних не відповідають обставинам справи.

Взяті на себе фінансові зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконував, не здійснював погашення кредиту, що не заперечується і самим апелянтом.

На час пред`явлення позову заборгованість становила 88053,26 доларів США, що еквівалентно 703809,74 грн. (тут і далі - за офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2014).

В такий розмір заборгованості банком включено:

-заборгованість по кредиту - 55255,00 дол. США, що еквівалентно 441 653,22 грн.,

-заборгованість за процентами за період з 18.10.2006 по 28.01.2014 - 24 851,12 дол. США, еквівалентно 198 635,00 грн.,

-заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 5060,23 дол. США, що еквівалентно 40 446,41 грн.,

-заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 2886,91 дол. США, що еквівалентно 23075,11 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова

установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у

розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Неустойка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до підпункту 1.1.2 кредитного договору № 895/06-034-511 повернення кредиту передбачено черговими щомісячними платежами відповідно до графіку.

Пунктом 2.5 кредитного договору передбачена сплата процентів за користування кредитом здійснюється до 18 числа місяця наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, (одночасно з погашенням траншів кредиту відповідно до п. 1.1.2 цього договору), а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно з пунктами 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору від 18.10.2006 позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі передбаченому у п. 1.1.1. цього договору та в порядку, передбаченому в п.п. 2.5, 2.7 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати транші кредиту в строки, визначені в п. 1.1.2 цього договору; погасити в повному обсязі всі транші кредиту та сплатити нараховані проценти за фактичний час використання кредиту та можливі штрафні санкції, у термін, визначений п. 1.1.2. цього договору; достроково погасити всі транші кредиту та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках визначених п.п. 2.12.3., 3.2.3., 4.4., 5.4. цього договору.

У пункті 4.3. вказаного договору передбачено, що, у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань протягом більше ніж 5 днів, термін погашення всіх траншів кредиту вважається таким, що настав, а позичальник повинен погасити всі транші кредиту та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорах питання повернення грошових коштів та зміни строку виконання основного зобов`язання, і визначили умови такої зміни.

Апеляційний суд бере до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не з`ясував періоду, дати виникнення заборгованості, безпідставно не врахував, що банк змінив строк виконання зобов`язань, оскільки пунктом 4.3 кредитних договорів сторони встановили термін погашення всіх траншів у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що наданий позивачем примірник договору не містить усіх 5 аркушів, не врахував усі положення договору, тобто не встановив обставини справи у їх сукупності.

Згідно з розрахунком вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором від 18.10.2010 (т. 1 а.с. 17-19) останній платіж за цим договором здійснено 06.10.2010, дата наступного чергового платежу - 19.10.2010. З 19.10.2010 позичальник взагалі перестав погашати кредит.

Згідно з умовами кредитного договору від 18.10.2006 № 895/06-034-511 сплата чергового платежу здійснюється до 18 числа кожного місяця, тобто наступний платіж позивач повинен був здійснити 19.10.2010, який не було сплачено.

Тому з 20 жовтня 2010 року (включно) розпочинається відраховування 5 днів, які передбачені пунктом 4.3 кредитного договору, та закінчується 24 жовтня 2010 року.

Таким чином, строк повернення кредиту у повному розмірі настав 25.10.2010.

З огляду на положення пункту 4.3 кредитного договору строк виконання основного зобов`язання було змінено на 25.10.2010, і з цього моменту у банка виникло право вимагати повне виконання позичальником своїх обов`язків з повернення усієї суми позичених коштів.

Банк звернувся до суду 07.10.2014, тобто через сплив часу, який перевищує 3 роки з моменту виникнення права вимоги кредитора.

Отже банк звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив апелянт.

Вирішуючи питання про прийняття заяви скаржника про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів враховує таке.

У постанові від 17 квітня 2018 року (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд, прийшла до висновку, що коли відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, - цей факт є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи остання перебувала у провадженні Соснівського районного, а потім Придніпровського районних судів м. Черкаси.

При надходженні позовної заяви банку до Соснівського районного суду м. Черкаси судом було встановлено місце проживання відповідача, зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Після передачі справи до Придніпровського районного суду м. Черкаси судові повістки про виклик до суду за вказаною адресою відповідача не направлялись, а направлялись лише за адресою, вказаною у позові та договорі кредиту: АДРЕСА_2 . Судова повістка, на яку звертає увагу банк ( а.с. 100 т. 1) і на якій мається підпис « ОСОБА_1 » також направлялась на цю адресу. Апелянт вказав, що за цією адресою він не проживає з 2008 року. Інших доказів належного повідомлення судом відповідача немає.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 жодного разу не був присутній в судових засіданнях колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині можливості застосування пропуску позовної давності за заявою відповідача в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи строк виконання основного зобов`язання по кредиту було змінено на 25.10.2010, і з цього моменту у банка виникло право звернення до суду за захистом своїх прав.

Ураховуючи, що з позовом до суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося лише 07 жовтня 2014 року, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Поважних причин пропуску строку позовної давності банк не надав.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Позичальник належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, щомісячні платежі вчасно не сплачував.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник) та базового розміру відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю.

Аналогічний правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то починаючи з 25 жовтня 2010 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, а тому до вимоги позивача про стягнення процентів за період з 25 жовтня 2010 року до 28 січня 2014 року позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необґрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 25 жовтня 2010 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків за указаний період.

Оскільки з відповідача була стягнута сума процентів та пені, нарахованих на підставі договору кредиту, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у зв`язку з неправильним застосуванням районним судом норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з вказаних вище підстав.

При цьому колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у рішенні від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) про те, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив суду про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та задоволенням апеляційної скарги відповідача, судові витрати, понесені скаржником підлягають до стягнення із позивача.

Підтверджені понесені апелянтом судові витрати складаються із судового збору за звернення з заявою про перегляд заочного рішення (384,20 грн. - т. 1 а.с. 140) та з апеляційною скаргою (5481 грн.).

Проте, при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що відповідно до квитанції №1 від 07.03.2020 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 5481 грн. на старий рахунок Черкаського апеляційного суду UA6080027.

З 01 січня 2020 року набрав чинності наказ Міністерства фінансів України від 31 грудня 2013 року №1203 «Про затвердження плану рахунків бухгалтерського обліку в державному секторі», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 січня 2014 року за №161/24938.

З метою переходу на нову автоматизовану систему бухгалтерського обліку казначейського виконання державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями змінено реквізити рахунків для зарахування податків, зборів, платежів до державного і місцевих бюджетів.

Бюджетні рахунки для зарахування надходжень до державного та місцевих бюджетів вступили в дію 03 січня 2020 року.

Оплата судового збору в розмірі 5481 грн. підлягала проведенню на рахунок отримувача НОМЕР_1 .

Таким чином, судовий збір, сплачений апелянтом в розмірі 5481 грн., не був зарахований на рахунок апеляційного суду у зв`язку з неправильною вказівкою актуальних реквізитів рахунку суду.

З огляду на викладене, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Тому, з позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 5481,00 грн. на користь держави, а судовий збір в сумі 384,20 грн. - на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 35, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У позові акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовити.

Стягнути із акціонерного товариства «Альфа-банк» на користь держави судові витрати в розмірі 5481,00 грн.

Стягнути із акціонерного товариства «Альфа-банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Судді