печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судового засідання - Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: Орєхова А.В.,

представника відповідача: ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» (далі - позивач, ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА») звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 )в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 117/07/13-А від 21.06.2007 року у розмірі 107 516,00 грн.; понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» зазначає, що 21.06.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ФОРУМ», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 117/07/13-А (далі - кредитний договір) за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 48 266,00 дол. США зі сплатою 11,5 % річних з терміном погашення до 20.06.2014 року. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 48 266,00 дол. США. 14.03.2018 року між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 1050-Ф, за умовами якого ПАТ «БАНК ФОРУМ» відступило ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА», а ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі, за кредитним договором від 21.06.2007 року, укладеним між АКБ «ФОРУМ» та ОСОБА_1 . За період користування кредитними коштами, позичальник здійснив часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість в повному обсязі не погашена. З огляду на те, що відповідач прострочив грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, загальний розмір заборгованості зі сплаті 3 % річних за користування кредитом, що підлягає стягненню, станом на 07.03.2019 року складає 107 516,00 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2019 року, справу було передано судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2019 року цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.09.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 03.02.2020 року.

08.11.2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_4. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Зокрема, вказував на те, що позивач взяв за основу заборгованість відповідача перед банком, додатково нарахував на неї відсотки з моменту відступлення права вимоги і на цю загальну суму нарахував 3 % річних, що є предметом позову в цій справі. Нараховувати відсотки можна лише на заборгованість, яка дійсно існує, підтверджена первинними бухгалтерськими документами та відображена на балансі кредитора. На адвокатський запит від 07.02.2019 року позивач так і не надав відповідних доказів наявності заборгованості ОСОБА_1 на балансі нового кредитора. Отже, за відсутності на балансі дебіторської заборгованості, на неї не можуть бути нараховані відсотки. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що, згідно з умовами кредитного договору, строк кредитування було встановлено до 20.06.2014 року, відтак, нарахування відсотків поза межами кредитування з 20.06.2014 року є протиправним. Отже, ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» не має права стягувати ці відсотки та нараховувати на них 3 % річних. Також представник відповідача просив застосувати позовну давність до заявлених вимог, оскільки позивач звернувся з позовом до суду з пропуском позовної давності, перебіг якої почався з 21.06.2014 року і закінчився 21.06.2017 року. Крім того, представник відповідача вказав на безпідставність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з огляду на те, що договір про надання правової допомоги від 11.06.2018 року не містить причинного зв`язку з цією справою та заборгованістю ОСОБА_2 , строк його дії закінчився, а заявка на надання правових послуг та акт прийому-передачі виконаних робіт не містять дати їх складання. У відзиві представник відповідача заявив про попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу.

08.11.2020 року від ОСОБА_1 також надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив повернути позовну заяву без розгляду через неналежне оформлення документів, які підтверджують повноваження представника позивача.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, розгляд справи, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, було відкладено до 14.05.2020 року.

13.05.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача Радченко В.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове учасників справи та задоволенням клопотання представника позивача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи відкладено до 09.09.2020 року.

30.06.2020 року від ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» надійшла заява про долучення доказів, які підтверджують факт відступлення права вимог за кредитним договором.

09.09.2020 року справу було знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці, наступне судове засідання призначено на 03.12.2020 року.

03.12.2020 року в судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив у позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що 21.06.2007 року між АКБ «ФОРУМ» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) був укладений кредитний договір № 117/07/13-А, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 48 266,00 дол. США зі сплатою 11,5 % річних з терміном погашення до 20.06.2014 року.

14.03.2018 року між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 1050-Ф, за умовами якого ПАТ «БАНК ФОРУМ» відступило ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА», а ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» набуло право вимоги за договорами кредиту, в тому числі, за кредитним договором № 117/07/13-А від 21.06.2007 року, укладеним між АКБ «ФОРУМ» та ОСОБА_1 .

Таким чином, ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» набуло права вимоги за кредитним договором, що не заперечується відповідачем, відтак, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню.

Оцінюючи спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 с. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як визначено у ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як визначено у ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст.. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

Так, в обґрунтування заборгованості відповідача позивачем надано виключно розрахунок заборгованості, зроблений самим позивачем. Будь-яких доказів на підтвердження наявності та розміру заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА», як-то документи бухгалтерського обліку, виписка по рахунку відповідача тощо, позивачем не надано.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки зобов`язані вести бухгалтерський облік та складати фінансову звітність відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та міжнародних стандартів фінансової звітності. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Як визначено у ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором № 117/07/13-А від 21.06.2017 року, суд вважає, що позов є необґрунтованим.

При цьому, суд також звертає увагу, що, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» нараховує 3% річних, беручи за основу суму заборгованості відповідача перед банком, на яку додатково нараховує відсотки з моменту відступлення права вимоги - 14.03.2018 року по 07.03.2019 року, що не відповідає вимогам чинного законодавства та висновкам Верховного Суду.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Аналогічні висновки Верховного Суду вказані у постанові від 08.05.2019 року у справі № 761/1390/15-ц, від 20.02.2019 року у справі № 666/4957/15-ц.

Так, згідно кредитного договору № 117/07/13-А від 21.06.2017 року, строк кредитування встановлено до 20.06.2014 року. Отже, нарахування відсотків можливе виключно до цієї дати. Поза межами 20.06.2014 року нарахування відсотків за кредитом є протиправним. Відтак, сам розрахунок позивача є невірним.

Більш того, представник відповідача - адвокат Ковальов В.М. подав заяву про застосування позовної давності до заявлених ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» позовних вимог.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26.04. 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК), а тому 12.04.2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04.06.2014 року по 22.10.2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч. 1 ст. 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст. 625 ЦК України). Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

- законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

- очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

- приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Так, ТОВ «ФК «Женева» просить стягнути із ОСОБА_1 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками за період з 06.03.2016 року по 07.032019 року.

При цьому, суд встановив, що у пункті 1.2 кредитного договору № 117/07/13-А сторони визначили строк його дії до 20.06.2014 року.

Таким чином, 3 % річних позивач нарахував на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором сплив 20.06.2014 року, у зв`язку із чим, перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався на наступний день після закінчення строку дії кредитного договору.

Разом з тим, ТОВ «ФК «Женева» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явило.

Як зазначено вище, приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги строк позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Женева» до ОСОБА_1 слід відмовити.

Сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено через його необґрунтованість, суд не застосовує наслідки пропуску позовної давності про які заявлено відповідачем.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу в позові, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 2, 8, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. ст. 16, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 18.01.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко