Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2134/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О.

у цивільній справі №278/2134/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності відповідача на ј частку будинку та земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом. З урахуванням уточнень до позовних вимог просила ухвалити рішення, яким визнати 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,21 га., що розташовані по АДРЕСА_1 та зареєстровані за ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити вказане спільне сумісне майно подружжя, а саме: визнати право власності у рівних частках на 1/4 частку зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки; припинити з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, право ОСОБА_1 на 1/4 частку житлового будинку та земельної ділянки з виплатою грошової компенсації у розмірі 1/4 від суми оціночної вартості майна - 407 628,00 грн; поділити між сторонами спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу за спільні кошти, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, люстри, постільну білизну та інші предмети домашнього вжитку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначала, що 12.11.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Сімейне життя між ними не склалося, спільне проживання неможливе, шлюбні відносини фактично припинені, до суду пред`явлено позов про розірвання шлюбу. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. За час шлюбу, завдяки її праці та грошовим коштам, вартість 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , які на праві приватної власності належать відповідачу згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27 березня 2009 року і державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2007 року, істотно збільшилась. Таким чином вважала, що спірне нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,21 га. за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність по 1/4 частині житлового будинку, господарських будівель і споруд та по 1/4 частині земельної ділянки площею 0,21 га. за адресою АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на таке майно.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину житлового будинку, господарських будівель і споруд та на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,21 га, що за адресою АДРЕСА_1 із компенсацією такої частини майна на його користь за рахунок коштів ОСОБА_2 , внесених на депозитний рахунок суду у розмірі 407 628,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, прийняте з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права. Зокрема зазначає, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою є його особистою приватною власністю, а суд необґрунтовано змінив статус майна на спільне сумісне, оскільки на належній йому земельній ділянці він збудував житловий будинок із мансардним поверхом, який здав в експлуатацію в лютому 2009 року, а відповідач була заміжня за ОСОБА_3 та розірвала із ним шлюб лише в червні 2010 року. Суд не призначав експертизи для визначення, чи дійсно завдяки затратам позивача вартість будинку збільшилася внаслідок добудов або перебудов та на яку суму. Не були заявлені вимоги про визнання права власності, хоча право власності припинено. У матеріалах справи відсутні докази засудження його за вчинення умисного злочину щодо спричинення позивачеві тілесних ушкоджень у спірному житловому будинку, а тому висновки суду щодо неможливості його користування частиною садиби наряду із позивачкою є голослівними. На думку апелянта, суд не мав підстав для постановлення рішення про припинення його права на частку в спільному майні при відсутності всіх чотирьох умов, встановлених диспозицією норми частини першої ст.365 ЦК України. Крім того, він не згоден на припинення його права власності та отримання грошової компенсації, бо у нього немає іншого житла на відмінність від позивачки, яка має дві квартири. Проте суд на ці обставини уваги не звернув та не дав їм належної оцінки.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу було задоволено частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , із компенсацією йому такої частини майна за рахунок коштів ОСОБА_2 , внесених на депозитний рахунок суду в розмірі 407 628 грн., скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні даних позовних вимог.

Рішення в частині розподілу судових витрат змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 6 260 грн. до 4 173,34 грн. У решті рішення щодо задоволених вимог залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 666,66 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Повернуто ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір у розмірі 11 400,44 грн. відповідно до квитанції від 13 листопада 2018 року №52.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,21 га., яка знаходиться у с.Перлявка Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.5 т.1).

Актом державної приймальної комісії від 29 грудня 2008 року прийнято до експлуатації закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок (загальною площею 129 кв. м, житловою площею 22,9 кв.м, кількість кімнат - 1) із надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 (а.с.121 т.1).

27 березня 2009 року відповідачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності, на підставі якого останньому на праві приватної власності належить житловий будинок за вказаною вище адресою (а.с.122 т.1). У свідоцтві зазначено, що воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Корчацької сільської ради №68 від 28 грудня 1993 року. Право власності на будинок зареєстровано у бюро технічної інвентаризації 07 квітня 2009 року.

12 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с.4 т.1).

Взамін свідоцтва про право власності від 27 березня 2009 року згідно з рішенням виконавчого комітету Корчацької сільської ради Житомирської області від 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 видано свідоцтво від 04 травня 2012 року, яким посвідчувалося, що житловий будинок по АДРЕСА_1 у цілому на праві приватної власності належить йому.

На підставі договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 Ѕ частку частку земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою (а.с.6-14 т.1).

Вирішуючи спір та задовольняючи вимоги позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем набуто у власність спірне нерухоме майно до реєстрації шлюбу з позивачкою. 13 серпня 2012 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку подарував ОСОБА_2 1/2 частку спірного нерухомого майна, проте за цим договором поділ спільного сумісного майна не здійснено, оскільки вказаний правочин не містить посилання саме на таку природу правовідносин між його сторонами. У зв`язку із тим, щои вартість спірного майна істотно збільшилась за час шлюбу між позивачкою і відповідачем, тому за позивачкою слід визнати право власності на ј частки спірних житлового будинку та земельної ділянки. Відповідача вироком суду притягнуто до кримінальної відповідальності за нанесення позивачці тілесних ушкоджень, а, отже, такі обставини, на переконання суду, свідчать про те, що слід припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку у спірному майні з компенсацією цієї частки за рахунок ОСОБА_2 .

Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Згідно роз`яснень, наданим судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом на тих підставах, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У частині першій статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, визнаючи за позивачкою право власності на 1/4 частки спірного нерухомого майна, у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що відповідачем на належній йому земельній ділянці до реєстрації з позивачкою шлюбу, здійснено будівництво спірного житлового будинку, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29 грудня 2008 року, свідоцтвом про право власності від 27 березня 2009 року виданим на ім`я ОСОБА_1 , яким підтверджено належність спірного житлового будинку саме останньому, право власності на нього 07 квітня 2009 року було зареєстровано у бюро технічної інвентаризації.

Суд першої інстанції у порушення зазначених положень закону належним чином не перевірив, якими саме доказами позивачкою підтверджено факт істотної збільшеності вартості будинку за рахунок її коштів чи трудових затрат, оскільки ОСОБА_1 вказував, що суд безпідставно послався на технічний Паспорт на садибний житловий будинок від 29 листопада 2017 року, так як він, по-перше, не підтверджує, що саме за рахунок позивачки збільшено вартість будинку, а, по-друге, відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , загальна площа житлового будинку становить 209,1 кв. м, житлова площа 22,9 кв.м., тобто у вказаному технічному паспорті міститься помилка щодо житлової площі будинку. Також збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення: при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справа № 6-1447 цс 17.

Такі висновки зроблені Верховним Судом під час перегляду в касаційному порядку попереднього судового рішення, постановленого апеляційним судом в даній справі і які в силу положень ч.1 ст.417 ЦПК є обов`язковими під час нового розгляду справи.

На виконання вимог зазначеного процесуального закону апеляційним судом позивачці роз`яснено її процесуальний обов`язок доказування заявлених вимог та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (п.3 ч.5 ст.12 ЦПК).

У зв`язку з цим позивачкою було заявлено клопотання про призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи.

Згідно з висновком експертизи №183/03-2020 від 23.03.2020 року вартість поліпшень, проведених у спірному житловому будинку та земельній ділянці в період з 14.08.2012 року (після договору дарування) до 1 січня 2017 року становить 464436 грн.

Дійсна вартість спірних житлового будинку та земельної ділянки станом на 13 серпня 2012 року становила 630000 грн.

Дійсна (ринкова) вартість спірних житлового будинку та земельної ділянки на даний час становить 1913200 грн., в тому числі: вартість будинку та належних до нього будівель і споруд 1626500 грн.; земельної ділянки - 286700 грн. (т.5 а.с.100-131).

Порівняння вартості поліпшень із вартістю спірного нерухомого майна не дає підстав вважати про їх істотність порівняно з вартістю будинку та земельної ділянки, оскільки становить лише 24%.

Порівняння вартості спірного будинку та земельної ділянки до проведених поліпшень і після свідчить про збільшення вартості на 67%.

Разом з тим, висновки експерта не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову, зважаючи на наступне.

Відповідно до вимог ст.110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Зміст експертного висновку свідчить про те, що у спірний період в будинку по АДРЕСА_1 були проведені наступні ремонтно-будівельні роботи: влаштування підлог, завершення робіт по покрівлі, завершення робіт віконним прорізам (влаштування підвіконь), встановлення дверей внутрішніх, встановлення сходів, виконання робіт із внутрішнього оздоблення, монтаж системи електрозабезпечення, монтаж системи водопостачання, монтаж системи каналізації, монтаж системи опалення, монтаж системи гарячого водопостачання, монтаж вентиляції, монтаж системи телебачення, монтаж системи газопостачання, влаштування вимощення двору (т.5 а.с.124 зворотній бік).

Разом з тим, наведений експертом перелік робіт не можна віднести до таких, що свідчать істотне збільшення спірного нерухомого майна як об`єкта, суттєву зміну його якісних характеристик, оскільки свідчить про проведення лише робіт, які можна віднести до поточного ремонту та облаштування комунікацій.

Крім того, клопотання експерта про надання дозвільної, проектно-кошторисної, звітної та виконавчої документації на спірний об`єкт нерухомості не було задоволено через відсутність такої.

Разом з тим, обома сторонами були надані численні фінансові документи про придбання будівельних матеріалів за спірний період. Ці документи видані на ім`я обох сторін.

Висновок експерта грунтується лише на фотознімках, які містяться в матеріалах справи, та вказаних фінансових документах, що викликає сумнів в його достовірності.

При цьому апеляційний суд також відмічає, що клопотання про проведення експертизи, заявлене позивачкою, стосувалося будинку та земельної ділянки в цілому. Проте, позов заявлено лише з приводу Ѕ їх частини.

Тому висновок експерта не підтверджує, яка саме частина спірного будинку і земельної ділянки зазнали поліпшень. Не містить вказаний висновок і посилань на те, за рахунок чиїх коштів здійснені ці поліпшення та який розмір трудових чи грошових затрат на будівельні роботи понесено саме позивачкою.

Крім того, як зазначалося вище, відповідач на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року подарував позивачці 1/2 частку спірного майна. У вказаному договорі зазначено, що будинок належить ОСОБА_1 , із чим погодилась позивачка і зазначила, що обтяжень у використанні майна не встановлено; права третіх осіб на це об`єкт нерухомого майна відсутні та судових спорів щодо належності цього нерухомого майна немає; сторони договору усвідомлюють, погоджуються та визнають, що цей договір робить недійсними усі інші зобов`язання між сторонами стосовно предмету договору (пункти 5.1, 5.3, 8.6 договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року); у частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності на майно.

За наведених обставин та відповідно до положень п.1 ч.1 ст.376 ЦПК апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, що призвело до необгрунтованого рішення. У зв`язку з наведеним оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Крім того, згідно з положеннями ст.141 ЦПК за рахунок позивачки підлягають відшкодуванню понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу, що належним чином підтверджені (т.3 а.с.219-234).

У зв`язку із відмовою в позові підлягають поверненню внесені позивачкою кошти на депозитний рахунок суду.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності відповідача на ј частку будинку та земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37481,74 грн. понесених судових витрат.

Повернути ОСОБА_2 внесені нею на депозитний рахунок Житомирського районного суду 407628 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 25.05.2020 року.