Номер провадження: 22-ц/813/3331/20
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення грошової компенсації, стягнення збитків від незаконного звільнення, виходячи із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

16 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) з вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення грошової компенсації, стягнення збитків від незаконного звільнення, виходячи із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» від 25 червня 2015 року № 54-К його звільнено з посади начальника юридичного відділу з 30 червня 2015 року за п. 2 ч. 1ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вважає звільнення з роботи незаконним, таким, що проведено всупереч вимогам ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України та з порушенням ч.3 ст. 53 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції».

Справа слухалась судами неодноразово.

Так, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року у задоволенні заяви представника уповноваженої особи ФГВФО ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що дану справу належить розглядати в порядку господарського судочинства, було відмовлено (т.2, а.с.25-26).

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.03.2017 року вказану ухвалу суду першої інстанції було скасовано і закрито провадження у справі з тих підстав, що даний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства (т.2, а.с.64-66).

Проте, постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2019 року вказана ухвала суду апеляційної інстанції від 30.03.2017 року була скасована і справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2, а.с.122-127).

Остаточним уточненням до позовної заяви від 28.09.2018 року позивач, з урахуванням заявлених у позові вимог, навів розрахунок грошових сум до стягнення станом на 28.09.2018 року та просив визнати наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» про його звільнення незаконним, зобов`язати вказаний Фонд виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що складає 71 999,46 грн., збитки, виходячи ізсереднього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 502765,46 грн. та 20 000 грн. - на відшкодування моральної шкоди (т.2, а.с.138-145).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», ФГВФО про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення грошової компенсації, стягнення збитків від незаконного звільнення, виходячи із середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, було задоволено частково (т.3, а.с.151-159).

Визнано наказ уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Юрченка Є.С. за № 54-К від 25.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України незаконним.

Зобов`язано ФГВФО виплатити на користь ОСОБА_1 у зв`язку з його відмовою від поновлення на роботі, грошову компенсацію у розмірі його шестимісячного середнього заробітку, що складає 71 999,46 грн., з утриманням із вказаної суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язано ФГВФО виплатити на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків, яких йому завдано внаслідок незаконного звільнення з роботи, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 502765,46 грн., з утриманням з вказаної суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ФГВФО на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, яке призначено на 20 травня 2020 року на 12.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.4, а.с. 71, 75).

Більше того, від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що розгляд справи неодноразово відкладався (т.4, а.с.78).

В свою чергу, від заявника апеляційної скарги - ФГВФО до суду надійшло клопотання про відкладення справи на іншу дату і час (т.4, а.с. 79-82).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (т.4, а.с.86), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в порядку спрощеного позовного провадження, а також враховуючи, що даний спір витікає із трудових правовідносин, однак розгляд справи неодноразово відкладався, суд апеляційної інстанції вирішив слухати справу у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому колегією суддів враховано, що представник ФГВФО жодного разу не прибував до судового засідання Одеського апеляційного суду, надававши заяви про розгляд справи в режимі відеоконференції (т.2, а.с.190, 223, т.3, а.с.5, 44, 111, 123, т.4, а.с. 8, 25, 39).

Колегією суддів також враховано, що АТ «ФІНРОСТБАНК» 09.07.2019 року припинило свою діяльність, № запису 1037043, що підтверджується Витягом з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.4, а.с.42-46).

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 01.06.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив неї (т.3, а.с.232-236), колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 45-К від 12.05.2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора юридичного управління АТ «ФІНРОСТБАНК» за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (т.1, а.с.10).

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 15.07.2014 року № 55, з 16.07.2014 року в АТ «ФІНРОСТБАНК» було запроваджено тимчасову адміністрацію ФГВФО. Наказом уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Волкова О.Ю. № 92-К від 14.08.2014 року в межах вищезазначеного безстрокового трудового договору ОСОБА_1 було переведено на посаду директора юридичного управління банку (т.1, а.с.11).

З 16.10.2014 року рішенням ФГВФО від 16.10.2014 року № 113 було розпочато процедуру ліквідації АТ «ФІНРОСТБАНК» строком на 1 рік - по 16.10.2015 року.

Наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Волкова О.Ю. від 10.12.2014 року № 276-К ОСОБА_1 23.12.2014 року був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а наказом тієї самої уповноваженої особи Фонду № 359-К від 24.12.2014 року знову прийнятий на поворотній основі на роботу в АТ «ФІНРОСТБАНК» на посаду начальника юридичного відділу за строковим трудовим договором на час виконання певної роботи на період з 24 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року (т.1, а.с.15,16).

31.03.2015 року за наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Юрченка Є. С . від 31.03.2015 року № 21-К відбулося продовження терміну строкового трудового договору з ОСОБА_1 - до 30 червня 2015 року (т.1, а.с.17).

Наказом уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Юрченка Є.С. від 25.06.2015 року № 54-К ОСОБА_1 30.06.2015 року було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору (т.1, а.с.20).

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, на застосуванні якої наполягав позивач, передбачено, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Суд вважав, що фактичні умови, за якими позивач виконував роботу на посаді начальника юридичного відділу АТ «ФІНРОСТБАНК» на підставі переукладеного 31.03.2015 року згідно наказу № 21-К строкового трудового договору, не містять визначених статтею 23 КЗпП України ознак строковості та вказують на постійний характер роботи позивача на даній посаді.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступних обставин.

Згідно вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ч. 2 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є закінчення його строку.

Водночас, абз. 4 ст. 23 КЗпП України встановлює, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний наказ № 54-К від 25.06.2015 року було прийнято уповноваженою особою ФГВФО на виконання наданих Законом повноважень та з додержанням вимог чинного законодавства України.

Суд першої інстанції помилково дійшов до висновків про необмеженість ліквідаційної процедури у часі, та не взяв до уваги ту обставину, шо ліквідація Банку - це чітко визначений у строках час, протягом якого Банк повинен бути виведений з ринку фінансових послуг, про що передбачено у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 5 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначено, що ліквідація банку має бути завершена не пізніше двох років з дня початку процедури ліквідації банку.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наслідками початку процедури ліквідації, є, зокрема завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

У зв`язку з цим, слід дійти висновку про те, що уповноважена особа здійснює заходи щодо скорочення штату працівників, які забезпечували здійснення банком виключно банківської діяльності, а самі робочі процеси оптимізуються та проводяться до мінімізації витрат з боку Банку. Тобто, уповноважена особа ФГВФО, як керівник Банку має право залучати працівників за строковими трудовими договорами або цивільно-правовими договорами, задля виконання конкретних завдань та досягнення певних цілей, на час виконання певної роботи.

У зв`язку з цим, висновок суду першої інстанції про те, що ліквідація в АТ «ФІНРОСТБАНК» існує протягом невизначеного часу - є безпідставним.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути:

безстроковим, що укладається на невизначений строк;

на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Тобто, сторони при укладенні строкового трудового договору, виходячи із специфіки та особливостей виведення неплатоспроможного банку з ринку, в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», розуміли та передбачали наслідки виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме - ліквідація Банку як юридичної особи внесення запису про її припинення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, у строки не пізніше, зазначені у статті 44 Закону.

Таким чином, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку.

У листі Міністерства соціальної політики України від 05.01.2018 р. № 9/0/22-18/134, зазначено, що стаття 47 КЗпП встановлює обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, і видати йому належно оформлену трудову книжку в день звільнення. При цьому днем звільнення відповідно до ч. 2 ст. 241-1 КЗпП України буде останній день, визначений строковим трудовим договором.

Так, як було вказано вище, 24.12.2014 року наказом № 359-К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду начальника юридичного відділу на період з 24.12.2014 року по 31.03.2015 року, тобто фактично на 3 місяці. Однією із умов прийняття на роботу визначено, зокрема, «на час виконання певної роботи».

Підставою прийняття вказаного наказу слугувала заява ОСОБА_1 від 24.12.2014 року, в якій останньому було відомо, що характер роботи матиме строковий характер.

Наказом № 21-К від 31.03.2015 року продовжено термін дії строкового договору до 30.06.2015 року включно за згодою ОСОБА_1 на підставі заяви від 31.03.2015 року № 572, також на час виконання певної роботи. Тобто - строковий трудовий договір - не переукладався, а дію попереднього договору було продовжено (т.1, а.с.17).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про неодноразове переукладення строкового трудового договору, що в свою чергу свідчить про укладення безстрокового трудового договору, є безпідставним і таким, що не підтверджений письмовими доказами, які маються в матеріалах справи.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 235 КЗпП України.

При цьому, судом не було враховано, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, № 640/498/17-ц вказано, що «Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23).

Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця; тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України».

Аналогічна правова позиція висвітлена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2018 року по справі № 800/11/17, в якій також зазначено, що закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення в силу прямої вказівки Закону.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що звільнення позивача відбулось не за ініціативи роботодавця (ст. 40 КЗпП України), а у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України), який, зокрема укладався на час виконання певної роботи, про що зазначалося як у заяві позивача, так і у наказі № 21-К від 31.03.2015 року, тобто у відповідності до діючого трудового законодавства України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про постійний характер роботи позивача ОСОБА_7 на посаді начальника юридичного відділу АТ «ФІНРОСТБАНК» та про потребу наявності працівника на посаді начальника юридичного відділу вже після незаконного звільнення позивача з роботи, свідчать копії наказу уповноваженої особи ФГВФО ОСОБА_2 від 22.10.2015 року за №171-к про прийняття на роботу ОСОБА_8 на посаду начальника юридичного відділу АТ «ФІНРОСТБАНК» та наказу від 10.11.2015 року за № 210-к про продовження терміну дії строкового договору, укладеного з ОСОБА_8 до 31.01.2016 року.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про постійний характер роботи позивача ОСОБА_1 також свідчать збільшення об`єму роботи юрисконсультів юридичного відділу банку на стадії його ліквідації, а також копії наказу уповноваженої особи ФГВФО ОСОБА_2 від 22.10.2015 року за №172-к про прийняття на роботу ОСОБА_9 на посаду юрисконсульта юридичного відділу АТ «ФІНРОСТБАНК» та наказу від 10.11.2015 року за № 211-к про продовження терміну дії строкового договору, укладеного з ОСОБА_9 , до 31.01.2016 року.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що право приймати на роботу і звільняти з роботи, у тому числі укладати строкові трудові договори, це право в даному випадку уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК». Більше того, даний факт жодним чином не може свідчити про постійний характер роботи того чи іншого працівника, оскільки процедура ліквідації АТ «ФІНРОСТБАНК» продовжувалась і була закінчена лише 09.07.2019 року, коли вказаний Банк припинив свою діяльність, що підтверджується Витягом з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, № запису 1037043 (т.4, а.с.42-46).

Що стосується висновку суду про незаконне звільнення позивача з роботи у зв`язку з його письмовими повідомленнями про корупційні діяння в ФГВФО його працівниками, то колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як було зазначено вище, про своє звільнення з роботи з 30.06.2015 року, позивач ОСОБА_1 був обізнаний за три місяці, тобто з 31.03.2015 року, коли продовжив з ФГВФО дію строкового трудового договору на новий строк - до 30 червня 2015 року, що було закріплено наказом уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» Юрченка Є.С. від 31.03.2015 року № 21-К (т.1, а.с.17).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не лише з 31.03.2015 року був обізнаний про своє майбутнє звільнення з 30.06.2015 року, а і сам був стороною продовження відповідного строкового договору про роботу на визначений строк.

У зв`язку з цим, всі його подальші звернення про корупційні дії співробітників ВГВФО, а саме: 15.06.2015 р., 16.06.2015 р., 18.06.2015 р., 21.06.2015 р. (т.1, а.с.21-34), у тому числі пов`язаних з його наступним звільненням, яке на його думку має бути визнано незаконним, не можна пов`язувати з його звільненням, оскільки питання про його звільнення по закінченню строку трудового договору було вирішено значено раніше, про що детально вказано вище.

З цих підстав, висновок суду про те, що звільнення позивача відбулось у зв`язку з його письмовим повідомленням ФГВФО від 21.06.2015 року про корупційні дії працівника ФГВФО Юрченка Є.С. та його завчасним попередженням ФГВФО про неприпустимість порушення Юрченком Є.С. норм ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України та ч. 3 ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» (т.1, а.с.27), які полягають у його намірі прийняти незаконне рішення зі звільнення позивача ОСОБА_1 , є безпідставним і необгрунтованим.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу № 54-К від 25.06.2015 року про звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України та про зобов`язання ВГВФО виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі його шестимісячного середнього заробітку та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, слід відмовити.

У зв`язку з тим, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось законно і не за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, в даному випадку уповноваженої особи ФГРФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», а за закінченням строкового трудового договору, який був укладений за згодою сторін, також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ФГВФО моральної шкоди.

Що стосується доводів представника ФГВФО, які ним викладені в запереченнях на позов ОСОБА_1 та в апеляційній скарзі, про те, що ФГВФО є неналежним відповідачем у справі, то вони є безпідставними і суд першої інстанції правильно виходив із того, що у спорах, пов`язаних зі звільненням працівників, у тому числі прийнятих на роботу для забезпечення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку чи його ліквідації, застосуванню підлягають норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які є спеціальними.

Так, згідно із ч. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ФГВФО у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (далі - Закон № 4452-VI).

П. 1 ч. 6 ст. 46 Закону № 4452-VI визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48 Закону № 4452-VI ФГВФО безпосередньо або його уповноважена особа у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, та з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що системний аналіз статей 37, 46, 48, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що на стадії ліквідації банку ліквідатор, в даному випадку керівник ліквідаційної процедури - уповноважена особа ФГВФО, з дня свого призначення отримав можливість самостійного прийняття рішень щодо використання майнових активів банку та розпорядження ними, управління банком та керівництва його господарською діяльністю, тобто законодавчо закріплені повноваження ліквідатора прирівняні до обов`язків, які виконує власник, та прав, наданих власнику банку.

При цьому суд правильно зазначив, що саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 757/75149/17-ц, забезпечуючи однакове застосування зазначених норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у питанні визначення власника банку, що ліквідується.

Так, трудові правовідносини між власником підприємства, установи, організації та працівником безпосередньо врегульовано нормами КЗпП України. Ст. 21 КЗпП України трудовий договір визначено, як угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору між власником та працівником визначено статтею 22 КЗпП України.

Правила укладення, переукладення, зміни та припинення трудового договору між власником підприємства, установи, організації та працівником регулюються, зокрема, статтями 24, 36 та 39-1 КЗпП України.

Враховуючи правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 року по справі № 757/75149/17-ц , зазначені норми КЗпП України та приписи ч.3 ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої позови, подані проти працівників ФГВФО, вважаються позовами, поданими проти ФГВФО, суд дійшов до правильного висновку про те, що у спірних трудових відносинах з позивачем саме ФГВФО, як власник банку, що ліквідується, є належним відповідачем по справі.

Посилання представника ФГВФО у судовому засіданні та в апеляційній скарзі на те, що наказ уповноваженої особи ФГВФО про звільнення позивача з роботи не можна вважати рішенням, яке можна оскаржити у розумінні приписів статті 54 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також його доводи про те, що наказ уповноваженої особи ФГВФО про звільнення позивача з роботи є внутрішнім документом банку, є безпідставними.

За загальним правилом індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. Обов`язковою ознакою правового акта індивідуальної дії є створення ним юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення. Відтак спірний наказ уповноваженої особи ФГВФО про звільнення позивача з роботи є актом індивідуальної дії у сфері приватно-правових відносин, тобто цей акт стосується конкретно позивача та породжує конкретні цивільно-правові відносини, обумовлені цим актом.

Крім того, відповідно до пункту 17 частини статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа ФГВФО - працівник цього Фонду, який від імені ФГВФО та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих ФГВФО, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Також, ч. 3 ст. 16 даного Закону визначено, що шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством.

Згідно ч.8 ст.35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Таким чином, аналізуючи наведені норми Закону, слід дійти висновку про те, що позивач має право на судове оскарження рішення уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК» у вигляді Наказу № 54-К від 25.06.2015 року про звільнення позивача з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів, який здійснений також з урахуванням правової позиції Верховного Суду.

Так, у відповідності до постанови Верховного Суду від 25 січня 2018 року по справі № 711/2644/16-ц, Верховний Суд дійшов висновку про те, що з моменту запровадження процедури ліквідації у банку будь-які питання, що виникають зокрема із порушених прав особи, як колишнього працівника банку мають бути вирішені ним шляхом звернення до ФГВФО або його уповноваженої особи, в порядку, передбаченому п. 17 ч.1 ст. 2 та ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Тобто, Верховний Суд дійшов до правового висновку про те, що за наслідками такого звернення порушене такою особою питання має бути розглянуто ФГВФО або його уповноваженою особою в межах визначених законом повноважень. Рішення за наслідками такого звернення має винести Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважена особа Фонду і таке рішення, у разі незгоди з ним, може бути оскаржене такою особою до суду як це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, щоспори з ФГВФО мають розглядатись тільки як із суб`єктом владних повноважень, з приводу виконання уповноваженою особою ФГВФО владних управлінських функцій у сфері публічно-правових відносин, за правилами адміністративного судочинства.

Однак, з такими доводами погодитись не можна, виходячи з того, що в даному випадку мається трудовий спір, який виник між позивачем ОСОБА_1 і ФГВФО, в особі його уповноваженої особи на ліквідацію АТ «ФІНРОСТБАНК», а тому даний спір є приватно-правовим, та має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Про те, що даний спір має розглядатись саме за правилами цивільного судочинства і про те, що в даному випадку виник приватно-правовий спір, який стосується трудових прав позивача, свою правову позицію виразила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04.07.2019 року, якою була скасована ухвала суду апеляційної інстанції від 30.03.2017 року про закриття провадження у даній цивільній справі, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.2, а.с.122-127).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що відповідачем у даній справі правильно обраний ФГВФО, а не АТ «ФІНРОСТБАНК», крім того, даний спір правильно розглянутий в порядку цивільного судочинства і не має розглядатись за правилами КАС України, як про те зазначив апелянт, з посиланням на те, що спори з ФГВФО мають розглядатись тільки як із суб`єктом владних повноважень, з приводу виконання уповноваженою особою ФГВФО владних управлінських функцій у сфері публічно-правових відносин.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осібзадовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якоюу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра