Дата документу 03.06.2020 Справа № 310/9817/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1999/20 Головуючий у 1-й інстанції: Морока С.М.
Є.У.№ 310/9817/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересовані особи - Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні. Зазначала, що з 1959 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та постійно проживали в селі Грабове, Шахтарського району, Донецької області, яке розташовано на тимчасово окупованій території. Після смерті чоловіка, яка сталася 03.05.2019 вона звернулася до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника, але їй було відмовлено, так як вона не надала доказів перебування на утриманні чоловіка. Посилаючись на те, що вона отримує мінімальну пенсію, а пенсія її чоловіка, розмір якої значно більший, фактично була постійним і основним джерелом засобів до існування, просила суд на підставі ст. 315-319 ЦПК України установити факт її перебування на утриманні свого чоловіка. Встановлення вказаного факту необхідно для оформлення пенсії в порядку ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку із втратою годувальника.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявницею не надано доказів на підтвердження своїх вимог. За наявними у справі доказами заявниця взята на облік як внутрішньо переміщена особа в м. Маріуполі, тоді як її чоловік ОСОБА_2 перебував на обліку в Генічеському сервісному центрі Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно з`ясовані фактичні обставини справи, дана неправильна оцінка доказам, у зв`язку з чим ухвалене рішення, яке суперечить нормам діючого законодавства. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог, оскільки зібраними у справі письмовими доказами підтверджується факт спільного проживання заявниці і її чоловіка в с. Грабове, Шахтарського району, Донецької області на тимчасово окупованій території. Суд безпідставно стягнув із заявниці судовий збір, оскільки за положенням ст.5п.21 Закону України «Про судовий збір» вона підлягає звільненню від сплати судового збору.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_3 не з`явилися, направили клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - скасуванню в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.

Дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5 роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до частини другої, четвертої ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2.11 Постанови Пенсійного фонду України № 22-1, 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Довідка має підтверджувати факт перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів для існування, або факт спільного проживання з годувальником на момент його смерті.

Отже для задоволення вимог ОСОБА_1 суду необхідно встановити, що на момент смерті її чоловіка, тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона проживала разом з ним та була на його утриманні.

Проте з наданих ОСОБА_1 суду доказів цей факт не підтверджено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24.10.1959 уклала шлюб з ОСОБА_2 (а.с.3).

Із відмітки в паспорті заявниці вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Із відмітки в паспорті ОСОБА_2 вбачається, що він також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Проте, відповідно до довідки №1413-48463 від 20.09.2017 року виданої Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради, ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

В той же час, відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, ОСОБА_2 з січня 2015 року взятий на облік в Генічеському сервісному центрі Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (а.с. 28).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Торез Донецької області, а не в с. Грабове, Шахтарського району Донецької області (а.с. 8).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст.4 ч.3, ст.5, ч.2 п.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних державних адміністрацій за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних державних адміністрацій.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної адміністрації за місцем отримання довідки не пізніше як за три дні до дня виїзду.

Належних і допустимих доказів на підтвердження зміни свого місця проживання як внутрішньо переміщеної особи, місця проживання чоловіка ОСОБА_2 або про добровільне повернення подружжя до покинутого постійного місця проживання у відповідності до вищевказаних вимог Закону заявниця суду не надала.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що постійним місцем проживання ОСОБА_1 з 20.09.2017 було м.Маріуполь, Донецької обл., а місцем постійного проживання чоловіка останньої з січня 2015 і до дня смерті було м.Генічеськ, Херсонської області.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неналежним доказом довідку №360, видану 08.08.2019 Грабовською сільською адміністрацією з печаткою ДНР, згідно якої ОСОБА_1 постійно проживала разом із чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня його смерті і вели спільне господарство за адресою АДРЕСА_1 , оскільки вона суперечить іншим письмовим доказам. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Факт перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 до дня смерті останнього не є достатньою підставою для висновку про перебування дружини на утриманні свого чоловіка.

За офіційними документами подружжя з січня 2015 року однією сім`єю не проживало, належних і допустимих доказів на підтвердження факту утримання чоловіком своєї дружини або надання їй щомісячної матеріальної допомоги матеріали справи не містять.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраних у справі доказів, порушення норм процесуального права є неспроможними.

Разом з тим, при вирішенні питанні про розподіл судових витрат і стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави суд першої інстанції не врахував, що за положенням ст.5п.21 Закону України «Про судовий збір» заявниця як внутрішньо переміщена особа звільняється від сплати судового збору.

За вказаних обставин на підставі ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок держави.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст.367, 376, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2020 року у цій справі в частині розподілу судових витрат скасувати.

Судові витрати віднести на рахунок Держави.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 03 червня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська