Справа № 128/1615/16-ц
Провадження № 22-ц/801/638/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 рокуСправа № 128/1615/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, про визнання правочину недійсним, визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності на транспортний засіб та витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Маркевичем Т. Л., на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Ганкіної І. А. від 13 січня 2020 року (дата складення повного тексту рішення не зазначена), -

встановив:

07 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

-визнати недійсною довіреність від 03 лютого 2015 року, видану від його імені на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Вержиковським О. М., зареєстровану в реєстрі за № 101;

-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на цей автомобіль;

-витребувати вантажний автомобіль марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з незаконного володіння ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 січня 2015 року у простій письмовій формі уклав з ОСОБА_4 договір оренди транспортного засобу, за яким передав в оренду власний автомобіль марки «Ford Tranzit», державний номерний знак НОМЕР_3 . Відразу після отримання автомобіля ОСОБА_4 зник, відключив мобільний телефон. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до органів внутрішніх справ із відповідною заявою, за якою було відкрите кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України. У ході розслідування цього провадження стало відомо, що автомобіль за довіреністю від 03 лютого 2015 року, виданою від його імені на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , посвідченою приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Вержиковським О. М., зареєстрованою в реєстрі за № 101, був проданий 06 лютого 2015 року ОСОБА_3 .

Зазначав, що довіреності не підписував, наміру відчужувати автомобіль не мав.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 03 лютого 2015 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , посвідчену приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Вержиковським О. М., зареєстровану в реєстрі за №101, з моменту її вчинення з виключенням з Єдиного реєстру довіреностей; визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль вантажний/фургон малотонажний - В, марки «FORD TRANZIT»,1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вантажний автомобіль марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; витребувано вантажний автомобіль марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , із чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення мотивовано тим, що довіреності від 03 лютого 2015 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 не підписував, а тому було відсутнє йог вільне волевиявлення на її видачу, що є підставою для визнання її недійсною. Право позивача підлягає судовому захисту, шляхом визнання довіреності від 03 лютого2015 року недійсною з моменту її вчинення, з подальшим виключенням з Єдиного реєстру довіреностей. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, то у зв`язку з недійсністю довіреності, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на цей автомобіль. При цьому суд врахував, як і факт недійсності правочину на підставі, якого була проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 , так і ту обставину, що довіреність, на підставі якої було проведено реєстрацію, видана на ім`я ОСОБА_6 , а не ОСОБА_2 .

Щодо витребування автомобіля із володіння ОСОБА_2 , суд виходив із того, що він заволодів ним без відповідної правової підстави, а тому це майно підлягає поверненню власнику ОСОБА_1 на підставі статті 387 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Маркевич Т. Л., вказуючи на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове - про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що на момент придбання ним автомобіля працівниками Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області було перевірено відсутність обмежень щодо його продажу (перебування у розшуку, арешт тощо), а також правомочність ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Відповідно він набув автомобіль на законних підставах, тому до цих правовідносин положення статті 387 ЦК України застосуванню не підлягали. Оскільки майно - спірний автомобіль - вибуло із володіння ОСОБА_1 з його волі - на підставі договору оренди, то воно не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Представник позивача - адвокат Дроненко Ю. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, 20 січня 2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений у простій письмовій формі договір оренди транспортного засобу, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 в оренду власний автомобіль марки «Ford Tranzit», державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 . Разом з автомобілем ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля (п. 7 Договору оренди) (Т. 1 а. с. 7 - 8).

03 лютого 2015 року в м. Острог Рівненської області приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Вержиковським О. М. була видана довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , на право розпорядження автомобілем марки: FORD, модель: TRANZIT, номер кузова: НОМЕР_5 , VIN код: НОМЕР_5 , 1994 року випуску, колір: сірий; зареєстрована в реєстрі за № 101, серія довіреності бланк НАК 942210 (Т. 1 а. с.160, 172).

06 лютого 2015 року ОСОБА_3 на підставі цієї довіреності подав до Вінницького ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області заяву про проведення операції «Зняття з обліку для реалізації» цього автомобіля (Т. 1, а. с. 14, 15 - 16, 160).

Того ж дня був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, за яким ОСОБА_2 придбав автомобіль марки: FORD, модель: TRANZIT, номер кузова: НОМЕР_5 , VIN код: НОМЕР_5 , 1994 року випуску, колір: сірий, за 31416 грн 00 к. (Т. 1 а. с. 30).

Відповідно до висновку експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ від 28 серпня 2017 року № 3289/3290/17-21 підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Вержиковським О. М., 03 лютого 2015 року від імені ОСОБА_1 на розпорядження автомобілем марки FORD, модель: TRANZIT, номер кузова: НОМЕР_5 , VIN код: НОМЕР_5 , 1994 року випуску, колір: сірий, реєстраційний номер НОМЕР_3 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (Т. 2 а. с. 73 - 79).

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Договір, за яким одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії є договором доручення (частина перша статті 1000 ЦК України).

Стаття 1003 ЦК України визначає, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

За змістом частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частина третя статті 203 ЦК України встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання цієї вимоги стороною правочину в момент його вчинення є підставою для визнання правочину недійсним (частина перша статті 215 ЦК України).

Оскільки висновком експерта встановлено, щодо довіреність на розпорядження автомобілем підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що на час укладення договору доручення було відсутнє його вільне волевиявлення, спрямоване на настання відповідних правових наслідків у виді уповноваження ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на розпорядження автомобілем, в тому числі шляхом його продажу, а тому цей договір, на виконання якого була видана довіреність від 03 лютого 2015 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , посвідчена приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Вержиковським О. М., зареєстрована в реєстрі за №101, підлягає визнанню недійсним.

Доводів щодо помилковості рішення суду першої інстанції у цій частині апеляційна скарга не містить.

Разом з тим погодитись із рішенням суду першої інстанції в частині вимог про витребування автомобіля із незаконного володіння ОСОБА_2 не можна.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки ОСОБА_2 набув право власності на спірний автомобіль за оплатним договором купівлі-продажу, який за формою та змістом відповідав вимогам закону, то суд першої інстанції не мав підстав визнавати його недобросовісним набувачем цього майна і, відповідно, скасовувати державну реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_2 та застосовувати положення статті 387 ЦПК України про витребування майна з чужого незаконного володіння, а з урахуванням того, що автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 з його волі - на підставі договору оренди від 20 січня 2015 року, то в силу приписів частини першої статті 388 ЦК України він не міг бути витребуваний у добросовісного набувача ОСОБА_2 , який не знав і не міг знати, що ОСОБА_3 не мав права його відчужувати.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та витребування на користь ОСОБА_1 вантажного автомобіля марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з володіння ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Оскільки вимоги апеляційної скарги зводяться, фактично, до скасування судового рішення в частині вирішення майнової вимоги - про витребування майна, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору, сплачена за подання апеляційної скарги у повному обсязі в розмірі 1388 грн 10 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Маркевичем Т. Л. задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на вантажний автомобіль марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , за ОСОБА_2 та витребування на користь ОСОБА_1 вантажного автомобіля марки «FORD TRANZIT», 1994 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , з володіння ОСОБА_2 скасувати.

У позові ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 область АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , 1388 (тисячу триста вісімдесят вісім)грн 10 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

С. Г. Копаничук