Справа №705/2416/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання - Остропольської Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про договір найму присадибної території, -

ВСТАНОВИВ:

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 договір найму присадибної території. У позові вказано, що позивач є співвласником закритого майнового комплексу по Договору дарування від 27.05.1994, що розташований по АДРЕСА_1 , а згідно Договору дарування від 29.08.2017 власником земельної ділянки, що входить в майновий комплекс, став ОСОБА_2 без права самостійного користування загальною територією прилеглої до його власності яка необхідна для утримання і проведення певної діяльності. Так як перехід права власності на окреме майно не означає перехід майнових прав на повну структуру майнового комплекса. Ці обставини порушили співвідношення майнових інтересів позивача і викликає необхідність укладення з ним, як співвласником основної частки, договору найма на присадибну територію. Але ОСОБА_2 ухиляється від договірних відносин і намагається отримати все задарма. Позов подано з урахуванням перехідного правосуддя, без судових витрат і без мирного врегулювання.

У прохальній частині позову позивач ОСОБА_1 просить суд: зобов`язати ОСОБА_2 укласти з ОСОБА_1 договір найма присадибної території в межах Договору дарування від 27.05.1994; зупинити дію Договору дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 на земельну ділянку пл. 150 м2 по АДРЕСА_1 ; судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги позову, посилаючись на обставини викладені в ньому та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленим про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явився. Однак, 11.08.2020 на адресу суду за вх.. №17092 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, у якій він вказував, що позов є безпідставним, безпредметним, направленим на умисне завдання шкоди, шляхом залучення у якості відповідача у позовах, внаслідок чого відповідач вимушений витрачати багато часу, коштів, сил та здоров`я, що грубо порушує його права, свободи і законні інтереси. Вказані дійсні обставини підтверджуються великою кількістю судових рішень в яких встановлені всі обставини безпідставних безпредметних позовів до відповідача щодо належної ОСОБА_2 на законній підставі земельної ділянки. Відповідач вказує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухваленій ним Постанові від 22 травня 20 року у справі № 705/5060/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність договору дарування вказав мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права. Відповідач зазначає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, безпредметним, що підтверджується самим змістом позовної заяви та додатком до неї. Вказана земельна ділянка жодним чином не стосується ОСОБА_1 взагалі. Оскільки кожен із співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 придбав у власність свою розподілену судом частку житлового будинку і земельну ділянку, в тому числі і ОСОБА_1 , який на виконання рішення Уманське міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року про розподіл та виділення земельної ділянки, одержав у власність земель ділянку площею 0,0342 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що йому видано державний акт. Тобто, ОСОБА_1 жодним чином немає ніякого відношення до земельної ділянки площею 150 м. кв. взагалі та немає будь- якого права вимоги відносно цієї земельної ділянки. ОСОБА_2 вказує на те, що земельна ділянка розташована окремо від земельної ділянки ОСОБА_1 , йому не може заважати будь-яким чином, на ній нічого не проводиться, щоб комусь заважало, ця земельна ділянка використовується під огородництво і квіти. Жодних спорів не ведеться. Подання ОСОБА_1 безпідставних, безпредметних та повторних позовів є зловживанням процесуальними правами, що є неприпустимим, про що вказано у ст.. 44 ЦПК України. Посилаючись на норми чинного законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, відповідач просить суд: залишити без задоволення позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про договір найма присадибної території. Вжити заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами ОСОБА_1 згідно п. 11 ч. 3 ст. 2, ч. 4 ст. 44 ЦПК України за подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизоваого розподілу справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Згідно ст.. 148 ЦПК України постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з ОСОБА_1 штраф у сумі десяти розірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вислухавши пояснення позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_10 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Позивач посилається на те, що він є співвласником закритого майнового комплексу по Договору дарування від 27.05.1994, що розташований по АДРЕСА_1 , а згідно Договору дарування від 29.08.2017 власником земельної ділянки, що входить в майновий комплекс, став ОСОБА_2 без права самостійного користування загальною територією прилеглої до його власності яка необхідна для утримання і проведення певної діяльності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про договір найму присадибної території. При цьому, позовні вимоги не містять нормативно-правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Одночасно, у заяві про вжиття заходів відповідач ОСОБА_2 просить суд визнати зловживання процесуальними правами дії ОСОБА_1 , що суперечать завданню цивільного судочинства та постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

З аналізу норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до ст. 44 ЦПК, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживання процесуальними правами визначається як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судові витрати - це витрати, які несуть сторони, треті особи із самостійними вимогами у справах позовного провадження, заявники і заінтересовані особи в справах окремого провадження, стягувач і боржник у справах наказного провадження, за вчинення цивільних процесуальних дій, пов`язаних із розглядом справи в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи, на підтвердження чого він надав копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 30.06.2016р., вид пенсії -по інвалідності, інвалід першої групи загальне захворювання по зору. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат - позивачем ОСОБА_1 додано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 258, 259, 263-264, 274, 279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про договір найму присадибної території - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.10.2020.

Суддя О.В. Білик