Провадження № 2/537/273/2020
Справа № 537/5412/19
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2020 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневича В.І., за участю секретарів судового засідання: Гавриш А.Ю. Головньової Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого прохав суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання, а саме: інфляційні збитки в сумі 19026,33 грн., 3% річних в сумі 5167,00 грн. та судові витрати, а саме судовий збір в сумі 768,40 грн. та 30,00 грн. комісії за послуги банку.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.02.2010 року Крюківським районним судом м. Кременчука винесено рішення по справі №2-260/2010, яким задоволено його позов до ОСОБА_2 про стягнення зостаннього боргу за договором позики в розмірі 48771,19 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2586,37 грн. та судові витрати. 25.02.2010 року на виконання зазначеного рішення, судом видано виконавчий лист № 2-260/2010, який ним неодноразово пред`являвся на виконання до Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, однак рішення суду до теперішнього часу не виконано. 29.12.2018 року виконавчий лист було повернуто без виконання, у зв`язку з відсутністю майна. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання та не виконує вказане рішення Крюківського районного суду м. Кременчука. Відповідно ч. 1 статті 1050 ЦК України відповідач який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Оскільки, розпискою розмір проценту за неповернення боргу невстановлений, то керуючись ст. 625 ЦК України розмір процентів, що нараховується на прострочений борг складає 3% річних. Так згідно формули - ?У = S*Q * 3% / 365, де ?У - сума 3% річних; S (сума заборгованості) = 48771,19 грн.; Q (кількість днів прострочення ) = 1289 днів (з 01.06.2016 року по 12.12.2019 року).

3% річних ?У = 48771,19 грн. х 1289 х 3% /365 = 5167,00 грн.

Розмір інфляційних збитків на суму боргу 48771,19 грн. за період з 01.06.2016р. по 12.12.2019р. складає 19026.33 грн.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення ( постанова ВСУ від 26.04.2017 у справі №918/329/16) а тому прохає стягнути інфляційних збитки та 3% річних за період з 01.06.2016 року по 12.12.2019 року.

В судове засідання позивач не з`явився, завчасно направив до суду клопотання відповідно до якого, прохає розгляд справи проводити без його участі, позов прохає задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги прохав вирішити на розсуд суду.

Враховуючи наявність заяв від учасників справи, суд вирішив на підставі ст. 247 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін та без фіксації технічними засобами.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного.

25.07.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в гривні, що еквівалентні 3800 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 позичені кошти в гривні по комерційному курсу на момент повернення в строк до 31.12.2006 року.

ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в гривні, що еквівалентні 3800 доларів США, на строк до 31.12.2006 року, що підтверджено письмовою розпискою ОСОБА_2 від 25.07.2006 року. Натомість, ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 до суду за захистом свого права.

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.02.2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики з врахуванням індексу інфляції за час прострочення з 01.01.2007 року по 01.10.2009 року в розмірі 48771 грн. 19 коп. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2586 грн. 37 коп. та стягнуто судові витрати. Рішення набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено факт наявності заборгованості у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 25.07.2006 року, яка складається з суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції за час прострочення з 01.01.2007 року по 01.10.2009 року в розмірі 48771 грн. 19 коп. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2586 грн. 37 коп.

Згідно наданої позивачем копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 29.12.2018 року по ВП №49757147, виконавчий лист №2-260/2010 виданий 25.02.2010 року Крюківським районним судом м. Кременчука, на виконання зазначеного заочного рішення, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 51991,13 грн., повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву, також не надав суду будь-яких доказів на підтвердження погашення наявної заборгованості, тобто виконання зобов`язання та виконання рішення суду.

Враховуючи, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони, тож, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт невиконання відповідачем зобов`язання у встановлений строк та невиконання останнім рішення суду про стягнення коштів за вказаним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд враховує висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, відповідно до яких:

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 8 листопада 2019 року у справі 127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити кошти за договором позики договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). При цьому, підставою для застосування позовної давності слугує відповідна заява відповідача.

Як вбачається з матеріалів позову, таку відповідач не заявляв.

Згідно тексту розписки, ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в позику грошові кошти в гривні, що еквівалентні 3800 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 позичені кошти в гривні по комерційному курсу на момент повернення в строк до 31.12.2006 року.

Тож, розмір процентів за користування коштами у тексті розписки не визначений.

Суд також враховує, що грошове зобов`язання між сторонами щодо повернення (стягнення) коштів за рішенням суду визначене саме у гривні. А тому застосування до правовідносин між сторонами, статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі N 6-771цс15.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 3 % річних за користування коштами та інфляційні збитки понесені позивачем.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 Верховний суд наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

Оскільки позивач наводить розрахунок де прохає стягнути інфляційні та 3% річних в розмірі, що розраховані на суму боргу з врахуванням індексу інфляції за час прострочення з 01.01.2007 року по 01.10.2009 року в розмірі 48771 грн. 19 грн. (згідно рішення), тож суд вважає за необхідне, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу (з 01.06.2016 року по 12.12.2019 року), протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості (24193,33 грн.) здійснити розрахунок самостійно.

Так, сума коштів (фактичний борг) на які будуть нараховуватися інфляційні збитки та 3% річних становитиме : 3800 дол. США (борг за договором позики) помножить на 7,999 грн. (курс долара США НБУ станом на 01.02.2010 року) = 30396,20 грн.

Оскільки нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, так, як є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника, тож при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Отже 3% річних становитиме: 30396,2 гривень, помножена на кількість днів прострочення - 1290 днів, помножено на 3%, поділено на 100 та поділено на 365 (днів у році) дорівнює 3222,82 грн.

Таким чином, розмір 3% річних за користування грошовими коштами за період з 01.06.2016 року по 12.12.2019 року складає 3222,82 грн.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою. (Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року).

Формула розрахунку інфляційних втрат становить : (Сума боргу) х (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу). Де (сума боргу) - сума простроченого боргу.(Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр» та згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.

Сукупний індекс інфляції за період з 01.06.2016 року по 12.12.2019 року становить 135,32.

Таким чином інфляційні збитки за період з 01.06.216 року по 12.12.2019 року на суму боргу 30396,20 грн. становлять за розрахунком - 10 735.93 грн. (сума боргу - 30396,20 помножить на сукупний індекс інфляції - 135,32 поділити на 100 відсотків мінус суму боргу - 30396,20 грн.).

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів підлягає частковому задоволенню, а саме в межах зазначених вище сум.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. та 30 грн. комісії за послуги банку, ціна позову 24193,33 грн. Його позовні вимоги задоволено частково, стягнуто в сукупності 13958,75 гривень, що становить 56,2% від ціни позову, тому стягненню з відповідача на його користь підлягає сума судових витрат пропорційна задоволеній частині позовних вимог - 448,70 гривень (56,2% від сплаченої суми судового збору та комісії). Решу суму судових витрат слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 524, 533, 535, 625, 526, 599, 611 ЦК України , суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в рахунок стягнення грошових сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за договором позики від 25.07.2006 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 3 % річних в розмірі - 3 221,35 грн. та інфляційних збитків у розмірі - 10 735,87 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати в розмірі 448,70 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя : В.І. Хіневич

Повний текст рішення складено та проголошено 29.04.2020 року.