Справа № 226/388/20

Провадження №2/226/282/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Клепка Л.І.

за участю секретаря Тіссен О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог вказала, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.1995 року вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , де, окрім неї з чоловіком, з 12.06.2018 року значиться зареєстрованою її онука - відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з моменту реєстрації у спірному житловому приміщенні не проживає і особистих речей у квартирі не має. Вказуючи на те, що відповідачка більше року не користується квартирою без поважних на те причин, що породжує для неї незручності у виді додаткових витрат зі сплати комунальних послуг та перешкоджає повноцінному розпорядженню правом власності, позивачка просить суд визнати її такою, що втратила право користування зазначеною квартирою з метою подальшого зняття відповідачки з реєстраційного обліку, так як в добровільно виписатися з квартири вона не бажає.

В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала і суду пояснила, що відповідачка ОСОБА_2 доводиться їй онукою. 15 років тому помер її син, і весь цей час онука живе зі своєю матір`ю, яка не дозволяла їй спілкуватися з онукою, хоча вона завжди намагалася зробити для онуки щось хороше, надавала їй фінансову підтримку, робила подарунки, так як інших дітей, крім померлого сина, в неї немає. В 2018 році невістка, яка раніше її ігнорувала і не спілкувалася з нею, попросила прописати онуку в її двокімнатній квартирі, щоб вона отримувала більше субсидії. І вона, і чоловік були б раді, якби онука жила з ними, бо обоє є людьми похилого віку, потребують допомоги, і вона погодилася прописати її у своїй квартирі та вирішила оформити на неї заповіт. Проте після того, як 12.06.2018 року вона прописала онуку в своїй квартирі, та з ними жодного дня не жила, приходила до неї рідко, лише тоді, коли вона обіцяла їй гроші. Жила онука окремо, зі своєю матір`ю і потреби у житлі фактично не мала. В теперішній час вона, не виключаючи переїзду на інше місце проживання, має намір розпорядитися своєю квартирою на власний розсуд, у зв`язку з чим попросила відповідачку знятися з реєстраційного обліку, проте та зробити це відмовилася, що порушує її права як власника та змусило звернутися з позовом до суду. Зазначаючи на те, що не проживання відповідачки у спірній квартирі не викликано жодною поважною причиною, просила суд визнати її такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та письмові пояснення, в яких заперечує проти позову. В своїх письмових поясненнях, не заперечуючи факту не проживання у спірній квартирі, зазначає, що позивачка сама її зареєструвала у своїй квартирі, говорила, що оформила на неї спадщину. Жити з бабусею було неможливо через її релігійні погляди. 29.01.2019 року бабуся їй сказала, що припиняє стосунки з нею та її матір`ю, вигнала її і більше вона у неї не з`являлася. По березень 2020року вона жила у іншої бабусі, яка потім свій будинок продала. Також вказує на існування між нею та позивачкою договору про те, що вона буде зареєстрованою у її квартирі поки вивчиться, так як прописатися за іншою адресою вона на мала можливості, оскільки міський гуртожиток знаходиться на реставрації, а плата за місце у ньому складає стільки, скільки складає її частка у житлово-комунальних послугах у бабусиній квартирі, у сплаті яких вона приймає особисту участь. В квартирі матері вона не може бути зареєстрованою через замалу житлову площу. Надати особисто пояснення в судовому засіданні відповідачка не побажала. До пояснень додала дві квитанції про сплату комунальних послуг, здійснених у вересні 2019 та у травні 2020року.

В судовому засіданні позивач викладені відповідачкою доводи спростувала, заявивши суду, що жити в квартирі відповідачці ніколи не перешкоджала і з квартири її не виганяла, будь-яких домовленостей щодо збереження за нею права користування житлом між ними не існувало.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.01.1995 року приватним нотаріусом Димитровського нотаріального округу та зареєстрованим у Димитровському бюро технічної інвентаризації 13.03.1995 року за реєстровим №108, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.8,9).

Згідно довідки з місця проживання та складу сім`ї, в зазначеній квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її онука відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована у квартирі позивачки за адресою: АДРЕСА_3 з 12.06.2018року (а.с.12).

Згідно акту координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирноград від 21.01.2020 року, складеного за участю мешканців будинку АДРЕСА_4 , відповідачка за вказаною адресою з моменту реєстрації не проживає (а.с.13).

Факт не проживання відповідачки за зазначеною адресою в достатній мірі також знайшов своє підтвердження в показаннях допитаних судом свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона багато років проживає з позивачкою в одному будинку. Їх квартири розташовані в одному під`їзді. Їй відомо, що син позивачки загинув. Її онуку відповідачку ОСОБА_6 вона вперше побачила в 2018році, коли та приходила до позивачки в гості. Це було лише одного разу, більше вона її в будинку не бачила. Зі слів позивачки їй було відомо, що та на прохання невістки зареєструвала онуку у своїй квартирі, проте жодного дня в квартирі позивачки вона не жила, а жила зі своєю матір`ю в іншому місці.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачка ОСОБА_1 її давня знайома, з якою вона підтримує дружні стосунки, часто спілкується та буває у неї вдома. Позивачка має двокімнатну квартиру, розташовану в будинку АДРЕСА_4 , в якій живе зі своїм чоловіком ОСОБА_7 . Син позивачки багато років тому помер, інших дітей у неї немає. Невістка та онука з нею майже не спілкувалися, хоча позивачка дуже хотіла підтримувати з ними добрі стосунки, надавала онуці фінансову підтримку, купувала їй речі, а потім на прохання невістки прописала онуку у своїй квартирі, проте та разом з позивачкою ніколи не проживала.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право приватної власності є непорушним. Це означає, що особа згідно з вимогами ст.ст.316,317,319 Цивільного Кодексу має право на безперешкодне володіння, користування і розпорядження належним їй майном, в тому числі на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 Цивільного Кодексу та ст.150 Житлового Кодексу України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності в житлі без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поняття членів сім`ї власника житла (будинку чи квартири) визначено ч. 4 ст.156 ЖК України, згідно якої до членів сім`ї належать особи, які проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, реалізуючи своє право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло на підставі правочину, або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря (наймача) житла та членів його сім`ї. А підставою для втрати права користування житлом є наявність одночасно двох умов - відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання.

Поняття житла визначено статтею 379 ЦК України, згідно якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Як слідує з досліджених судом доказів, спірна квартира відповідачкою з моменту реєстрації в ній за своїм цільовим призначенням нею не використовувалася. Відсутність відповідача за місцем реєстрації складає більше року і носить безперервний характер. Обставин, які б вказували на поважність причин не проживання відповідачки у спірній квартирі або про те, що ця квартира є єдино можливим місцем її проживання, не встановлено. Отже, відсутність достатніх та триваючих зв`язків відповідачки із вказаною квартирою свідчить про те, що ця квартира не є її житлом в розумінні Закону, а часткова сплата нею житлово-комунальних послуг, більша частина яких була сплачена вже на час судового розгляду справи, не вказує на тривалість її зв`язку з квартирою як з житлом і не є підставою визнання за нею права користування квартирою за встановлених судом обставин. Домовленостей між нею та позивачкою, як власником житла, щодо порядку його використання судом не встановлено.

Таким чином, вимоги позивачки про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.316,317,319,321,383,405 Цивільного Кодексу України, ст.ст.4,5,12,76,259,263,265 Цивільного процесуального Кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (податковий номер НОМЕР_1 ), місце реєстрації: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про визнання втратившим право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , втратившою право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Димитровський міський суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Вступна і резолютивна частини рішення проголошені 22 травня 2020 року. Повний текст судового рішення виготовлено і підписано в нарадчій кімнаті 28 травня 2020 року.

Суддя Л.І.Клепка