ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання не законним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання не законним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнень просив суд: визнати наказ № 547к від 27 червня 2019 року відповідача незаконним та скасувати його; поновити позивача на посаді доцента кафедри радіоелектроніки Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара; стягнути з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2019 року по дату ухвалення рішення в сумі 17932,42 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем на підставі строкового договору, за умовами якого з 01 вересня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду доцента кафедри радіоелектроніки Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара з 01 вересня 2018 року до 31 червня 2019 року. В усній формі 27 серпня 2019 року позивач був повідомлений відповідачем про звільнення. На підстав письмової заяви від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом № 547к від 27 червня 2019 року про його звільнення. Звільнення позивача з посади відбулось в період його перебування у відпустці, трудову книжку позивач отримав 05 вересня 2019 року, а розрахунок по заробітній платі не був ним отриманий взагалі. Позивач вважає, що наказом про надання щорічної основної відпустки до 26 серпня 2019 року відповідач фактично продовжив трудові відносини з позивачем, не заявивши вимогу про припинення трудових відносин. За викладених обставин своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, а тому звернувся до суду з цією позовною заявою, яку просив задовольнити з урахуванням уточнень (а.с.1-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання не законним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с.97-101).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.105-115).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що 01 вересня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара на посаду доцента кафедри радіоелектротехніки з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року за строковим трудовим договором на підставі наказу № 549к від 11 липня 2018 року (а.с. 9 зворот, 27).

З листа Дніпровського національного університету імені Олеся ОСОБА_2 № 553-87-55 від 15 березня 2019 року вбачається, що доцент кафедри радіоелектротехніки ОСОБА_1 19 березня 2019 року повідомлений про його звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінчення строку дії трудового договору 30 червня 2019 року (а.с.28).

Наказом № 547к від 27 червня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади 26 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, після надання щорічної відпустки (а.с. 30).

Згідно з розпискою ОСОБА_1 , останній отримав трудову книжку 28 серпня 2019 року (а.с. 31).

За розрахунком відповідача, який не спростований позивачем, при звільненні ОСОБА_1 йому нараховано до видачі 12025,76 грн. (а.с. 32), які перераховані на банківську карту останнього в АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 33).

Відповідно до витягу з протоколу № 13 від 25 червня 219 року засідання Вченої ради Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, за результатами таємного голосування ОСОБА_1 не обрано на посаду доцента кафедри радіоеоектротехніки (а.с. 35).

ОСОБА_1 28 серпня 2019 року звернувся на адресу відповідача із заявою про надання копії наказу про звільнення (а.с. 10), у відповідь на яку відповідач в листі від 05 вересня 2019 року № Ча-552-167 зазначає, що з 01 липня 2019 року по 26 серпня 2019 року позивач знаходився у відпустці, тому звільнено його було 26 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору (а.с. 10, 12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 достеменно було відомо про його звільнення з посади доцента кафедри радіоелектроніки Дніпровського національного університету імені ОСОБА_3 з часу закінчення строкового трудового документу. При цьому надання ОСОБА_1 щорічної відпустки в період після закінчення строку дії трудового договору не протирічить діючому законодавству України та не є підставою вважати трудовий договір продовженим.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 липня 1998 року, №12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами. Термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Положеннями ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Заклади вищої освіти можуть укладати короткострокові трудові договори з іноземними громадянами відповідно до законодавства.

Верховний Суд України у постанові від 13 серпня 2017 року у справі № 6-254цс17 вказав, що порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але, при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. При цьому, у трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

При укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 грудня 2018 року по справі №640/498/17-ц дійшов до висновку, що припинення трудового договору по закінченні строку, не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений.

Отже, працівник, укладаючи строковий трудовий договір, надає добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі строк. Припинення трудових відносин за такою підставою не вважається звільненням з ініціативи роботодавця і законодавство не встановлює обов`язку роботодавця попереджувати працівника про майбутнє звільнення у зв`язку із закінченням строку дії договору.

Стаття 3 Закону України «Про відпустки» передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара із заявою про прийняття його на роботу на посаду доцента кафедри радіоелектротехніки з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року за строковим трудовим договором (а.с.26).

Відповідно до витягу з наказу № 549к від 11 липня 2018 року, ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 року був прийнятий на роботу до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара на посаду доцента кафедри радіоелектротехніки з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року за строковим трудовим договором (а.с. 27).

Наказом № 547к від 27 червня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади 26 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, після надання щорічної відпустки (а.с. 30).

Позивач перебував у відпустці до 26 серпня 2019 року. Заяву про надання йому відпустки написав 01 липня 2019 року, тоді як 19 березня 2019 року був попереджений про звільнення у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору 30 червня 2019 року, «кінець роботи 30.06.2019» (а.с. 28).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 достеменно було відомо про його звільнення з посади доцента кафедри радіоелектроніки Дніпровського національного університету імені ОСОБА_3 з часу закінчення строкового трудового документу. При цьому надання ОСОБА_1 щорічної відпустки в період після закінчення строку дії трудового договору не протирічить діючому законодавству України.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: