Номер провадження: 22-ц/813/5961/20
Номер справи місцевого суду: 520/6748/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2020 року про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (одноособово суддя Калініченко Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Віктор Д», ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Віктор Д» про визнання недійсним договору дарування,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про: витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме, частки у статутному капіталі в розмірі 100% статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Віктор Д» (далі-Товариство), що складає 10 000 гривень на свою користь; визнання за нею права власності на частку у статутному капіталі в розмірі 100% статутного капіталу Товариства, що складає 10 000 гривень.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 02.06.2014 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.11.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до провадження суду і об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 року, залишеним без змін на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 28.08.2018 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 року і постанова апеляційного суду Одеської області від 28.08.2018 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2019 року справу прийнято до провадження суду першої інстанції.

24.02.2020 року в суді першої інстанції зареєстрована позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД», інші особи, які беруть участь у справі - позивач ОСОБА_2 і Товариство 1 про: поновлення строку для звернення із позовом; визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 04.07.2013 року; витребування із володіння компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД» частки у статутному капіталі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

ОСОБА_1 не погодилась із ухвалою суду від 02.03.2020 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, суд першої інстанції виходив з того, що позовні заяви, які перебувають у провадженні судді та позовна заява ОСОБА_1 , це різні предмети позову із різним складом учасників справи.

Однією із позовних вимог ОСОБА_2 є витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 : частки у статутному капіталі в розмірі 100% статутного капіталу Товариства, що складає 10 000 гривень на свою користь. ОСОБА_1 також заявила вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД» частки у статутному капіталі в розмірі 100% статутного капіталу Товариства, що складає 10 000 гривень на свою користь.

Позовні вимоги відрізняються лише щодо сторони, у якої слід витребувати частку у статутному капіталі і це пов`язано з тим, що ОСОБА_2 звернулась із позовом у 2017 році, а ОСОБА_1 - у 2020 році.

У травні 2019 року відбулося відчуження частки у статутному капіталі Товариства, власником якої стала компанія з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД».

Позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо витребування частки у статутному капіталі Товариства є ідентичними і напевно ОСОБА_2 не встигла уточнити позовні вимоги, отже і сторони у справі будуть ідентичними. У позовних заявах, які перебувають у провадженні суду однаковий предмет спору: частка у статутному капіталі Товариства, що складає 10 000 гривень.

Звернення ОСОБА_1 із позовом окремо призведе лише до збільшення строку розгляду справи, яка перебуває у провадженні суді, зважаючи на те, що кожній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної справи, у якій вона є стороною (ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини), а основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до рішень Європейського Суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, «Іззетов проти України», «Пискал проти України» та інші, суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження і обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні органи.

Однією з вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі Товариства від 04.07.2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і задоволення цього позову може виключити повністю або частково задоволення первісного та зустрічного позовів, оскільки скасування первісного правочину є наслідком для наступних. В разі звернення ОСОБА_1 із позовом окремо, суддя буде зобов`язана зупинити провадження у справі №520/6748/17, що призведе до збільшення часу задля її розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 зазначив:

ОСОБА_1 , яка не є стороною у справі, подала позов, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про визнання недійсним договору дарування від 04.07.2013 року та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як сам позов, так і апеляційна скарга, подані адвокатом, який одночасно представляє позивачку ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_1 , яка не бере участі у справі, мають штучний характер і направлені на затягування розгляду справи по суті.

У переліку ухвал, встановленому ч.1 ст. 353 ЦПК України, ухвала про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відсутня, що унеможливлює оскарження такої ухвали окремо від рішення суду, така ухвала може бути оскаржена разом з рішенням суду щодо суті спору.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року).

Для того, щоб суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі (п. «d» ст. 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 07.02.1995 року).

Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема права на апеляційне оскарження ухвал про відмову у прийнятті позову третьої особи), до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору, є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду, тому означена мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у ч.1 ст. 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись зі скаргою на ухвалу суду, що не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у п.4 ч.5 ст. 357 ЦПК України.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі №219/10010/17.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору виходив з того, що заявлені вимоги мають різні предмети доказування, склад учасників справи, що істотно розширить предмет доказування, збільшить строки розгляду справи, а відмова у прийнятті позовної заяви не обмежить ОСОБА_1 у праві доступу до суду шляхом звернення із позовом у загальному порядку (а.с.242-244 т.5).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку (ст. 52 ЦПК України).

Участь третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, характеризується такими ознаками: вступають у процес, що розпочався; вступають у процес до закінчення судового розгляду; є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин; вступають у процес добровільно та з власної ініціативи; втручаються у спір між сторонами, що вже виник; їх інтереси суперечать, як правило, інтересам обох сторін; заявляють самостійні вимоги на предмет спору (можуть претендувати на весь предмет чи на його частину); відстоюють у процесі свої інтереси, а відтак, їхня юридична заінтересованість носить особистий характер. Матеріально-правовий інтерес полягає в тому, що рішення, яке буде винесено судом по конкретній справі, може порушити права та інтереси третьої особи. Процесуально-правовий інтерес третьої особи полягає в недопущенні ухвалення судом невигідного для себе рішення.

На відміну від позивача, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: не може обирати відповідачів (лише серед сторін); не може обирати підсудність (позов завжди подається до суду, який розглядає справу); залучати додаткових відповідачів; заявляти клопотання про заміну неналежного відповідача, якщо ним є позивач по первісному позову; неоднозначним є питання визнання за третіми особами права на укладення мирової угоди, оскільки це право сторони реалізують спільно; до третьої особи із самостійними вимогами не може бути пред`явлено зустрічний позов.

Для того, щоб набути статус третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору слід дотримуватись таких критеріїв: матеріально-правового (наявність єдиного предмету спору); суб`єктного (позовні вимоги можуть бути пред`явлені, як до одної сторони, так і декільком сторонам); часового (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).

Дотримання цих критеріїв підлягає оцінці при прийнятті судового рішення щодо вступу до справи третьої особи із самостійними вимогами.

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Предметом спору є об`єкт спірних правовідносини: матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

З матеріалів справи вбачається наступне.

У червні 2017 року в суді виник спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння у вигляді частки у статутному капіталі в розмірі 100% статутного капіталу Товариства, що складає 10 000 гривень на свою користь та визнання права власності на зазначену частку. Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 02.06.2014 року ОСОБА_2 є власником вказаної частки, яка перейшла у незаконне володіння відповідача на підставі підробних документів щодо зміни власника.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 02.06.2014 року з підстав того, що ОСОБА_4 , на момент укладення правочину, не була учасником Товариства і не мала повноважень на відчуження частки у статутному капіталі Товариства.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 року, яке залишено без змін на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 28.08.2018 року, ОСОБА_2 відмовлено у позові до ОСОБА_3 , зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 задоволено.

Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 року і постанова апеляційного суду Одеської області від 28.08.2018 року скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

24.02.2020 року в суді першої інстанції зареєстрована позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД» про: поновлення строку для звернення із позовом; визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі від 04.07.2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 ; витребування з володіння компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД» частки у статутному капіталі.

Позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору обґрунтована тим, по-перше, що договір дарування від 04.07.2013 року нотаріально не був посвідчений, у зв`язку з чим ОСОБА_4 неправомірно набула частку у статутному капіталі Товариства, і, по-друге, ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на момент укладення договору (04.07.2013 року), не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позовні вимоги третьої особи, яка яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до інших осіб, не може бути розглянута судом, як вимога третьої особи і така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові (п. 5.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №916/3245/17.

У справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 предметом позову є вимоги щодо витребування частки у статутному капіталі і визнання недійсним договору дарування від 02.06.2014 року, а предметом спору частка у статутному капіталі.

Предметом позову і спору у позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та компанії з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД» також є частка у статутному капіталі, разом з тим, предметом позову також є вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 04.07.2013 року. До участі у справі залучається новий відповідач компанія з обмеженою відповідальністю «Калросена холдінгс ЛТД». Крім того, суду також необхідно буде вирішувати питання щодо залучення правонаступника ОСОБА_6 , який був стороною договору дарування від 04.07.2013 року і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у тому числі вимога про визнання недійсним договору дарування від 04.07.2013 року), не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у спорі за позовом ОСОБА_2 і за зустрічним позовом ОСОБА_3 ..

Зважаючи на те, що заявлений ОСОБА_1 позов не взаємопов`язаний із первісним та зустрічним позовами, оскільки вимоги за позовом ОСОБА_1 виникли з інших правовідносин (дійсності договору дарування від 04.07.2013 року), зазначені обставини унеможливлюють його спільний розгляд з первісним та зустрічним позовами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Доводи представника ОСОБА_1 у скарзі про те, що: позовні вимоги і предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо витребування майна із чужого незаконного володіння частки у статутному капіталі ідентичні, відмінності стосуються лише відповідача, у якого слід витребувати частку статутного капіталу Товариства; звернення ОСОБА_1 із позовом окремо призведе лише до збільшення строку розгляду справи, вплине на розумність строків розгляду справи судом, що не буде відповідати усталеній практиці Європейського Суду з прав людини; у разі звернення ОСОБА_1 із позовом окремо, суддя буде зобов`язана зупинити провадження у справі №520/6748/17, що призведе до збільшення часу задля її розгляду, - до уваги не приймаються.

Позовна заява третьої особи, відповідно до положень ч. 1 ст. 53 ЦПК України, має містити самостійні вимоги щодо предмету спору у справі, при цьому, під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Вимога третьої особи ОСОБА_1 , у тому числі вимога про визнання недійсним договору дарування від 04.07.2013 року, яка знаходиться поза предметом спору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі №520/6748/17.

Така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові, що не призведе до обмеження права ОСОБА_1 на доступ до суду.

Право подати до однієї або декількох сторін позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, для його спільного розгляду із первісним позовом не є абсолютним. Зазначене право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, відповідно до вимог, встановлених процесуальним законодавством.

Для визначення поняття розумності строку розгляду конкретної справи судом, Європейський Суд визначив декілька взаємопов`язаних критеріїв: складність справи; поведінка заявника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. При цьому, надмірна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною, як з фактичного, так і з правового боку, а межі зупинення провадження у справі не привезли до збільшення розумного строку розгляду справи.

Доводи представника ОСОБА_3 у відзиві на скаргу, що: у переліку ухвал, встановленому ч.1 ст. 353 ЦПК України, ухвала про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відсутня, що унеможливлює оскарження такої ухвали окремо від рішення суду і така ухвала суду може бути оскаржена разом із рішенням суду щодо суті спору; право на доступ до суду може бути обмежене; встановлення переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами; обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у ч.1 ст. 353 ЦПК України, є передбачуваним і узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі №219/10010/17, - не заслуговують на увагу.

Ухвала суду про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Оскільки «відмова у прийнятті позовної заяви» є перешкодою у доступі до суду, така ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Допуск ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції з метою оскарження нею ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті позовної заяви, зважаючи на те, що відмова у прийнятті позовної заяви є перешкодою у доступі до суду, узгоджується з нормами процесуального законодавства, оскільки право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.

Обмеження у доступі до суду у разі відмови в прийнятті заяви до розгляду судом не будуть мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою.

Висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 219/10010/17 стосувались оскарження ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, зокрема, Верховний Суд у п.30 зазначив, що «…передбачені процесуальним законом обмеження права на апеляційне оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не нівелюють для учасника справи можливість доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ…».

Разом з тим, в зазначеній справі йдеться про ухвалу щодо відмови у прийнятті позовної заяви, тобто про судове рішення, яким обмежується доступ до суду.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору і постановив ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2020 року про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені ст. 390 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 25.05.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова