КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/726/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

21 грудня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) про визнання спільним сумісним майном подружжя з ОСОБА_8 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 109,40 кв.м., житловою площею 56,10 кв.м., автомобіля «Тойота», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , визнання за позивачем права власності на 1/3 частину вищевказаної квартири та Ѕ частини вище зазначеного автомобіля.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.06.1994 позивач та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, у період якого народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі подружжя за спільні кошти, в інтересах сім`ї придбало автомобіль «Тойота», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1 , що були зареєстровані за чоловіком. У вересні 2001 подружжя вирішило подарувати 1/3 частину квартири синові ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.10.2012 шлюб між подружжям розірвано, рішення суду набрало законної сили 30.10.2012.

Після розірвання шлюбу позивач з сином проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 колишній чоловік ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить спірне майно. Спадкоємцями за законом є діти померлого: син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_6 . З огляду на те, що до спадкової маси включено майно, що є спільною сумісною власністю з позивачем, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_8 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 109,40 кв.м., житловою площею 56,10 кв.м.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_8 автомобіль Toyota Camry, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 109,40 кв.м., житловою площею 56,10 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля Toyota Camry, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 солідарно судовий збір у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.

Не погодившись із рішенням суду представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу , в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вважав рішення суду незаконним та необгрунтованим та ухваленимз неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, грубим порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Вказував, що суд першої інстанції на вимогу третьої особи, всупереч ст.84 ЦПК України, не витребував необхідних доказів для з`ясування усіх обставин справи про набуття спірного спадкового майна. Хоча клопотання судом з цього приводу було задоволено, виконання його так і не настало. Не зважаючи на те, що жодні докази чи відмови стосовно витребування необхідних доказів не надійшли до суду першої інстанції , суд, всупереч двом клопотанням про відкладення розгляду справи, ухвалив по справі рішення. На підтвердження своїх вимог звернувся у порядку ст. 84 ЦПК України із клопотанням про витребування доказів. Рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника третьої особи Дмитренко Т.В., позивач ОСОБА_3 подала відзив, в якому вказувала, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріально та процесуального права. При цьому зазначала, що судом були досліджені матеріали справи, яким суд надав юридичну оцінку, з`ясувавши усі обставини справи. Вказувала,що клопотання апелянта щодо витребування доказів Київським апеляційним судом в порядку ст. 84 ЦПК України, на її думку, не підлягає задоволенню, оскільки воно було виконано судом першої інстанції. Щодо спірного майна - квартири та автомобіля, то вони набуті в період шлюбу за спільні кошти подружжя і є спільним сумісним майном подружжя, що підтверджується наданими стороною позивача доказами. Просила суд відхилити апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 , а рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві не з`явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідач ОСОБА_5 , третьої особи: Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач ОСОБА_10 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, а також з того, що визначене майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 і незалежно від того за ким майно було зареєстроване, частки майна кожного з подружжя є рівними. А також суд виходив з того, що початок перебігу строку позовної давності розпочався після смерті ОСОБА_8 , а саме 04.07.2017 на праві власності якого було зареєстроване нажите майно за час спільного шлюбу з позивачем та строк позовної давності позивачем не пропущено.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

17.06.1994 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, у період якого народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2012 шлюб між подружжям розірвано. Рішення набрало законної сили 30.10.2012 (а.с. 17).

У період шлюбу з позивачем ОСОБА_8 06.03.2001 отримав свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 56,10 кв.м., загальною площею 109,40 кв.м. Право власності зареєстровано в БТІ і записано в реєстрову книгу за реєстровим №42026 (а.с. 58).

Вказане свідоцтво отримано ОСОБА_8 на підставі інвестиційного контракту про інвестування у житлове будівництво від 23.11.2000, відповідно до якого проінвестовано 100% вартості майна (а.с. 59, 190-194).

04.12.2000 ОСОБА_8 на підставі акту прийому-передачі отримав квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 60).

Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації від 04.03.2016 у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_8 - власник, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_3 (а.с. 22).

20.03.2008 за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на автомобіль ToyotaCamry, д.н.з. НОМЕР_1 на підставі довідки-рахунку від 17.04.2007 (а.с. 63, 176, 184-185).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер (а.с. 18).

Після розірвання шлюбу у спірній квартирі залишилися проживати позивач та син подружжя ОСОБА_4 - відповідач у справі. При житті ОСОБА_8 поділ майна подружжя не проводився. При цьому, ніхто з колишнього подружжя не заявляв, що порушується ким-небудь із них право власності на квартиру чи автомобіль. Фактична дружина ( період 01 січня 2010 - 04.07.2010 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2018 а.с.74-76 т.1) ОСОБА_2 - третя особа у справі, від імені якої подано апеляційну скаргу, також при житті ОСОБА_8 не заявляла про порушення її права щодо спірного майна.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті

81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 109,40 кв.м., житловою площею 56,10 кв.м., автомобіля «Тойота», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 сторонами (позивачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_8 , нині покійний) було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до договору дарування частини квартири від 24 вересня 2001 року 1/3 частина квартири була подарована сину ОСОБА_4 (а.с.242 т.1), а 2/3 частин залишились спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги з приводу незаконності та необґрунтованості рішення суду та його ухвалення з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, грубим порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника 3-ї особи не містить, в ході апеляційного розгляду 3-я особа та її представниктакожне навели таких обставин, про їх наявність не зазначили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: