КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8586/2020

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Київ Справа 752/2951/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,
суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,
за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, третя особа Київське квартирно-експлуатаційне управління про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення, викладене в п.4 протоколу засідання житлової комісії Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка від 06.11.2018 р. № 13, про залишення дати зарахування на квартирний облік по гарнізону м. Києва полковника медичної служби у відставці ОСОБА_1 , 03.03.1995 р.,
- зобов`язати житлову комісію Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка прийняти рішення про перенесення дати зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 складом сім`ї з чотирьох осіб, з урахуванням його права на перебування в загальній та позачерговій черзі з 22 вересня 1993 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, інвалідом війни III групи, ветераном військової служби. З 18.08.1978 року по 29.12.2006 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу у Збройних Силах України. Відповідно до наказу Міністра оборони України від 27.10.1997 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу у Військовому інституті Київського Національного Університету імені Тараса Шевченка (м. Київ) до 29.12.2006 року. 14.12.2006 року наказом заступника Міністра оборони України № 107 позивач був звільнений з військової служби у відставку за пунктом 67, підпункт «б» (за станом здоров`я) із залишенням на квартирному обліку для позачергового забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України.
Зазначає, що перебуває на квартирному обліку у Військовому інституті Київського Національного університету імені Тараса Шевченка у загальній та позачерговій черзі з 03.03.1995 року складом сім`ї - чотири особи відповідно до Протоколу засідання житлової комісії від 03 грудня 1998 року № 92. До переведення у Військовий інститут Київського Національного університету імені Тараса Шевченка, позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 (м. Васильків Київської області) у загальній та позачерговій черзі з 22.09.1993 року.
Наказом Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20 (який був чинний на момент переведення позивача до Військового інституту Київського Національного університету імені Тараса Шевченка) було визначено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше, ніж з дня набрання чинності даного наказу, тобто з 03.03.1995 року. Однак, ст.44 ЖК Української PCP визначено випадки можливого перенесення черговості на отримання житла, застосування якої можливе лише до громадян, які вчинили певне правопорушення.
Отже, перенесення черговості взяття на квартирний облік з 22.09.1993 року на 03.03.1995 року позивач вважає таким, що суперечить вимогам статті 44 ЖК України та порушує його права як військовослужбовця і громадянина на житло, передбачене ст. 47 Конституції України, в зв`язку з чим звернувся до житлової комісії Військового інституту Київського Національного університету імені Т.Шевченка із заявою, у якій просив внести зміни до його облікової квартирної справи та змінити дату зарахування його на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов з 03.03.1995 року на 22.09.1993 року.
Рішенням житлової комісії Військового інституту Київського Національного університету імені Т.Шевченка, оформленого протоколом №13 від 06 листопада 2018 року позивачу було відмовлено у перенесенні дати зарахування на квартирний облік.
Вказує, що рішення житлової комісії Військового інституту Київського Національного університету імені Тараса Шевченка, оформлене протоколом №13 від 06.11.2018 року, в частині відмови у зарахуванні на квартирний облік з 22.09.1993 року суперечить Конституції України, Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», Житловому кодексу України та іншим підзаконним нормативно-правовим актам, в зв`язку з чим позивач просить захистити його право в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення, викладене в п.4 протоколу засідання житлової комісії Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка від 06.11.2018 р. № 13, про залишення дати зарахування на квартирний облік по гарнізону м. Києва полковника медичної служби у відставці ОСОБА_1 03.03.1995 року.
Зобов`язано житлову комісію Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка прийняти рішення про перенесення дати зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 складом сім`ї з чотирьох осіб, з урахуванням його права на перебування в загальній та позачерговій черзі з 22 вересня 1993 року.

Не погоджуючись з рішенням, ТВО начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка Приліпко О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Вважає, що рішення житлової комісії Військового інституту від 06.11.2018 р. № 13 в частині відмови у зарахуванні позивачу періоду перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов з 22.09.1993 року повністю відповідає Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Житловому кодексу України, є законним, оскільки правові підстави для перенесення дати зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 у загальній черзі з 03.03.1995 на 22.09.1993 відсутні, адже наказ Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20 був чинний на момент переведення позивача до Військового інституту Київського Національного університету імені Тараса Шевченка.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Київського квартирно-експлуатаційного управління Діцуленко К. також підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального права.
Посилається на те, що враховуючи ст. 58 Конституції України, правовідносини, які виникли до набрання чинності наказами Міністра оборони № 577, № 737, № 380, належать до сфери правового регулювання наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 № 20, який діяв в часі з 03 березня 1995 року по 10 листопада 2006 року, що свідчить про правильність застосування Київським квартирно-експлуатаційним управлінням норм законодавства в частині прийняття рішення щодо відмови у перенесенні дати зарахування на квартирному обліку ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка Волков А.Г. та представник Київського квартирно-експлуатаційного управління - Бабій Д.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати.
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, інвалідом війни III групи, ветераном військової служби, з 18.08.1978 року по 29.12.2006 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу у Збройних Силах України.
Відповідно до наказу Міністра оборони України від 27.10.1997 року проходив військову службу на посадах офіцерського складу у Військовому інституті Київського Національного Університет імені Тараса Шевченка, м. Київ до 29.12.2006 року.
14.12.2006 року наказом заступника Міністра оборони України № 107 він був звільнений з військової служби у відставку за пунктом 67, підпункт «б» (за станом здоров`я) із залишенням на квартирному обліку для позачергового забезпечення житлом за рахунок Міністерства оборони України.
До переведення у Військовий інститут Київського Національного університету імені Тараса Шевченка, ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 (м. Васильків Київської області) у загальній та позачерговій черзі з 22.09.1993 року, що підтверджується довідкою № 531 від 10.08.1998 р. Гайсинської КЕЧ.
В подальшому, при переведенні позивача до Військового інституту Київського Національного університету ім.Т.Шевченка, він був зарахований на квартирний облік у загальній та позачерговій черзі з 03.03.1995 року складом сім`ї - чотири особи відповідно до Протоколу засідання житлової комісії від 03 грудня 1998 року № 92.
Позивач звернувся до житлової комісії Військового інституту Київського Національного університету імені Т.Шевченка із заявою, у якій просив внести зміни до його облікової квартирної справи та змінити дату зарахування його на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов з 03.03.1995 року на 22.09.1993 року.
Рішенням житлової комісії Військового інституту Київського Національного університету імені Т.Шевченка, оформленого протоколом №13 від 06 листопада 2018 року йому було відмовлено у перенесенні дати зарахування на квартирний облік.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку положення наказу Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 року в частині зарахування військовослужбовців у разі переведення на інше місце служби попереднього часу перебування на квартирному обліку лише з 03.03.1995 року суперечило положенням ст.44 ЖК України. Суд дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо зарахування позивачу після зміни місця служби і переведення до Військового інституту Національного університету ім. Тараса Шевченка попереднього періоду перебування на квартирному обліку з 22.09.1993 року необхідно керуватись положеннями ст.ст.43, 44 ЖК України.
За таких обставин, суд вважав, що рішення житлової комісії Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка від 06.11.2018 р. № 13 в частині відмови у зарахуванні позивачу періоду перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з 22.09.1993 року суперечить положенням Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Житловому кодексу, а отже є незаконним і підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача вирішити дане питання у відповідності до вимог чинного законодавства.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Згідно зі статтями 34, 37 Житлового кодексу України потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК України встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Зазначені норми є загальними до житлових правовідносин.
Разом з тим, права військовослужбовців регулюються й іншими нормами матеріального права, як спеціальними нормами, зокрема, Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року № 220, який наказом Міністерства оборони України № 20 від 3 лютого 1995 року викладено у новій редакції, та який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 577 від 06 жовтня 2006 року.
Наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року.
Наказ Міністра оборони України № 577 втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Пункт 4 цього порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.
У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 червня 2004 року № 1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Відповідно до абзацу сьомого пункту 1 цієї статті порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, визначається Кабінетом Міністрів України.
Абзац 4 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону про внесення змін до статті 12 покладає зобов`язання на Кабінет Міністрів України забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. На виконання цієї вимоги, з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства оборони України у відповідність із чинним законодавством, був виданий Наказ Міністра оборони України № 577.
Спеціальним чинним нормативним актом, що регулює прийняття на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, є також Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737.
Пункт 2.15. Інструкції № 737 встановлює, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем проходження служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Таким чином, на час звернення позивача з заявою про визначення дати квартирного обліку нормативно правові акти забезпечували збереження за військовослужбовцем прав на знаходження на квартирному обліку з дати первинної постановки на такий облік.

З урахуванням того, що наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 362/4307/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі № 760/750/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 362/776/19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для перенесення періоду перебування позивача на квартирному обліку у загальній черзі з 03.03.1995 року на 22.09.1993 року з огляду на те, що на час переїзду позивача до іншого гарнізону діяв наказ Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995 року, який не передбачав зарахування на квартирний облік із врахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення житлової комісії від 06.11.2018 року № 13 наказ Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року вже втратив чинність.
Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів позивач ОСОБА_1 у законному порядку був зарахований на квартирний облік із 22 вересня 1993 року на загальну чергу під час проходження військової служби у військовій частині № НОМЕР_1 , переводився по військовій службі до Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, із квартирного обліку не знімався, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за позивачем разом із членами його сім`ї зберігається час перебування на обліку саме із 22 вересня 1993 року.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.