Справа № 344/728/18
Провадження № 2/344/477/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря судового засідання Грегулецької Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк», ОСОБА_3 про зняття арешту з нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 18/10/2007 ОСОБА_3 та ПАТ «Західінкомбанк» укладено кредитний договір №1810/07, за яким кредитор передав позичальнику 34200 доларів США. 18/10/2007 ОСОБА_3 та ПАТ «Західінкомбанк» укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав кредитору на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором квартиру АДРЕСА_1 . 05/07/2017 ПАТ «Західінкомбанк» уклав договір відступлення права вимоги № 2017-05-26-000014 з ОСОБА_1 за зобов`язаннями ОСОБА_3 перед ПАТ «Західінкомбанк» на суму 31480,67 доларів США. 05/072017 в реєстрі речових прав зареєстровано обтяження за новим кредитором. ОСОБА_1 надіслано вимогу ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_3 не здійснив дій щодо виконання його зобов`язання. Приватний нотаріус Антонюк О.В. надала роз`яснення ОСОБА_1 про те, що за об`єктом нерухомого майна встановлено арешти №94450536 за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 10/06/2000 у виконавчому провадженні №133239235, а також арешт нерухомого майна №12623180, за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 14/06/2012 №32985957. Приватний нотаріус Антонюк О.В. відмовила позивачу у реєстрації прав позивача на спірний об`єкт нерухомого майна. Тому позивач пред`явив позов до ПАТ «Західінкомбанк» та ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони.

Судом встановлено наступні обставини.

18/10/2007 ОСОБА_3 та ПАТ «Західінкомбанк» укладено кредитний договір №1810/07, за яким кредитор передав позичальнику 34200 доларів США.

18/10/2007 ОСОБА_3 та ПАТ «Західінкомбанк» укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав кредитору на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором квартиру АДРЕСА_1 .

05/07/2017 ПАТ «Західінкомбанк» уклав договір відступлення права вимоги № 2017-05-26-000014 з ОСОБА_1 за зобов`язаннями ОСОБА_3 перед ПАТ «Західінкомбанк» на суму 31480,67 доларів США.

Відповідно до реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами ПАТ «Західінкомбанк» склав реєстр з представником позивача.

05/07/2017 ПАТ «Західінкомбанк» та представник позивача укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки за договором відступлення права вимоги № 2017-05-26-000014.

07/07/2017 ОСОБА_1 складено вимогу ОСОБА_3 .

Позивач пред`явив позов до ПАТ «Західінкомбанк» та ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, але не пред`явив позову до ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже суд розглядає справи саме за правовими підставами та предметом позову, що зазначені в письмовій позовній заяві позивача, за матеріально-правовими вимогами особисто сформульованими позивачем безпосередньо до кожного відповідача, за способом захисту який обирає для себе позивач самостійно на власний розсуд на основі диспозитивності цивільних процесуальних відносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже до компетенції суду не належить формування вимог позивача до будь-яких третіх осіб, до яких позивач не пред`явив позов.

Таким чином позивач не пред`явив будь-яких вимог до ОСОБА_3 .

У свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 12 кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже правові наслідки за не пред`явлення позову до ОСОБА_3 процесуальним законом покладено саме на позивача.

Представник позивача в судовому засіданні прийняв на себе зобов`язання самостійно звернутися до виконавчої служби за отриманням копій постанов щодо арешту майна та встановлення заборони його відчуження, а також прийняв на себе зобов`язання надати копії таких постанов суду.

Представник позивача подав суду неодноразові клопотання про відкладення судового розгляду для надання ним копій постанов виконавчої служби щодо арешту майна та встановлення заборони його відчуження.

Однак 26/09/2019 представник позивача подав суду клопотання, яким просив продовжити судовий розгляд за умов не надання ним суду копій постанов виконавчої служби щодо арешту майна та встановлення заборони його відчуження.

25/05/2020 представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи без його участі.

В позові не зазначено на жодну фактичну обставину чи юридичну дію ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, якою відповідний відповідач порушив будь-які права позивача.

ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області не є учасником цивільних відносин, який за змістом ст. 2 ЦПК України порушив, не визнав або оспорив права позивача.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Отже ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області не є особою, яка порушила права позивача і до якої йому належить право на пред`явлення позову.

Так само в розділі VII ЦПК України встановлено особливий порядок звернення до суду щодо оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця. В ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Щодо можливості пред`явлення позову про зняття арешту з майна ухвалено правові висновки Верховного Суду, які підлягають обов`язковому врахуванню судовими установами. Так, у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 826/12775/15 за адміністративним позовом юридичної особи до органу ДВС про зняття арешту з майна Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані іншим учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не призведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання адміністративним судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону № 606-ХІV. Законодавець визначив окремий механізм поновлення порушеного права особи, якій належить арештоване майно, - звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту (стаття 60 Закону № 606-ХІV). З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення речового права на майно. Оскільки зняття арешту з майна здійснює виконавець, приймаючи постанову на підставі ухваленого судового рішення з цього питання, ефективним способом захисту права позивача на таке майно є звернення до суду за правилами господарського судочинства з позовом про визнання права власності та зняття арешту зі спірного майна.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19 за позовом фізичної особи до органу державної виконавчої служби про визнання неправомірною відмови щодо зняття арешту з майна та зобов`язання зняти арешт Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для визначення юрисдикції суду необхідно встановити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби з накладення арешту на певне майно, то такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності чи іншого речового права, то ці спори слід розглядати за правилами цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. Оскільки підставою позову позивачка визначила наявність арешту, накладеного на невизначене майно спадкодавця, що перешкоджає їй в оформленні спадкових прав на нерухоме майно, Велика Палата Верховного Суду вважала, що позов спрямований на захист цивільних прав позивачки, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову, який треба розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 за позовом юридичної особи-іпотекодержателя до органу державної виконавчої служби про визнання протиправною та скасування постанови відповідача у частині накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та зобов`язання відповідача звільнити майно з-під арешту, Велика Палата Верховного Суду, враховуючи характер спірних правовідносин, які стосувалися порушення права позивача на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами боржника, виснувала, що спір є цивільно-правовим. Тому залежно від суб`єктного складу його слід вирішувати за правилами цивільного або господарського судочинства.

Для вирішення питання юрисдикції суду за вимогою учасника виконавчого провадження про звільнення майна з-під арешту, накладеного у такому провадженні, мають значення приписи Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження, і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Так само Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що учасник зведеного виконавчого провадження міг ознайомитися з матеріалами останнього та надати суду докази на підтвердження доводів щодо ймовірного об`єднання у вказаному провадженні тих, які стосуються примусового виконання судових рішень, ухвалених судами різної юрисдикції або тієї ж юрисдикції. Проте позивач цього не зробив.

Крім цього Велика Палата Верховного Суду уже формулювала певні висновки у спорах, що стосувалися звільнення майна з-під арешту, а саме: 37.1. Оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону № 606-ХІV (див. постанову від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15).

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (пункти 39, 62).

Позивач, будучи іпотекодержателем і стягувачем у зведеному виконавчому провадженні, звернувшись до суду з позовом, не стверджував, що предмет іпотеки належить йому, а не зареєстрованому власнику нерухомого майна.

Однак в ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на обґрунтування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача.

При цьому в ч. 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним дій щодо доведення обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже процесуальним законом безпосередньо на позивача покладено обов`язок доведення перед судом обставин спору. Однак ним не доведено правових підстав його позову.

Також в ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 3 ст. 13 ЦПК України вказано, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Отже позивач не довів перед судом тієї обставини, що він є власником майна і з цієї підстави оспорює арешт спірного майна.

Так само позивач не довів перед судом своє право на подання позову до ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, а не до власника майна.

Крім цього позивач не довів перед судом своє право на скасування в його інтересі постанов органу примусового виконання судових рішень, постановлених в інтересі та на користь інших кредиторів, які ухвалені значно раніше терміну виникнення у позивача права вимоги до боржника.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк», ОСОБА_3 про звільнення з під арешту квартири АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.О. Бородовський