КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року

м. Київ

справа №755/8043/19

провадження № 22-ц/824/4793/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва Алла Анатоліївна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року у складі судді Савлук Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва Алла Анатоліївна про розірвання договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 19 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., зареєстрований в реєстрі за №1328.

У мотивування позовних вимог зазначала, що 19 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір довічного утримання (догляду), за умовами якого відповідач зобов`язувалась надати позивачу матеріальну допомогу у розмірі 100 000 грн, забезпечувати позивача житлом, доглядом та необхідною допомогою, щомісяця сплачувати за житлово-комунальні послуги та надавати матеріальну допомогу в розмірі 1 000 грн.

Указувала, що на виконання умов договору відповідач одразу після його підписання сплатила позивачу 30 000 грн, інша сума матеріальної допомоги - 70 000 грн відповідачем не виплачена і по теперішній час.

Посилалася на те, що відповідач також не виконувала свої обов`язки щодо забезпечення відповідача їжею, здійснення прибирання в квартирі, оплати послуги перукаря, майстра манікюру та педикюру. Ці обставини підтверджуються відсутністю складених між сторонами актів надання послуг та отриманої матеріальної допомоги, як це передбачено п.13 договору довічного утримання.

Зауважує, що наразі відповідач взагалі припинила виконання зобов`язань по договору, внаслідок чого позивач позбавлена будь-якої допомоги та догляду, перебуває у скрутному матеріальному становищі, в силу свого віку та стану здоров`я не має змоги вийти з квартири, придбати продукти харчування та готувати їжу, вимушена звертатись до сторонніх людей за допомогою.

На підставі викладеного, сторона позивача наполягає на розірванні договору довічного утримання, оскільки ОСОБА_1 не отримала за договором того, що очікувала, втратила довіру відповідача, яка сама висловлювала бажання розірвати вказаний договір.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання (догляду) від 19 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою Аллою Анатоліївною та зареєстрований в Реєстрі за №1328.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, 30 січня 2020 року представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки уважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме: не звернуто увагу на те, що процесуальний строк на подання зустрічної позовної заяви, визначений ухвалою, не пропущений; якщо суд уважав, що строк пропущений, то мав би залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків; порушення полягає у неприєднанні копії зустрічного позову до матеріалів справи.

Уважає, що місцевим судом обмежено диспозитивне право відповідача та порушено засади змагальності сторін, оскільки відмовлено у допиті свідків з боку відповідача.

Посилається на те, що разом із зустрічною позовною заявою на спростування доводів позивача ОСОБА_6 було подано акти про надання послуг разом з актом про відмову позивача у допущенні до квартири АДРЕСА_1 .

Зауважує, що під час розгляду справи судом не було надано оцінку долученим до матеріалів справи квитанціям про сплату житлово-комунальних послуг, квитанціям про перерахунок матеріальної допомоги та чеки про придбання побутових приладів. Окрім того, не надано оцінки електронній переписці між позивачем та відповідачем, яка, на думку апелянта, підтверджує ініціативу ОСОБА_1 на зміну нею умов виконання укладеного договору довічного утримання (догляду) та про відмову від підписання актів про виконання послуг.

Зазначає, що в суді першої інстанції не було встановлено та відображено у рішенні в чому полягало істотне порушення відповідачем виконання умов договору, через що позивач значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним право на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилася, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що після укладання договору довічного утримання відповідач лише частково виконувала взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, а саме: сплатила позивачу 30 000 гривень матеріальної допомоги із загальної суми, передбаченої умовами договору у розмірі 100 000 гривень, сплачувала за житлово-комунальні послуги, до січня 2018 року забезпечувала позивача їжею, здійснювала прибирання квартири та забезпечувала виконання інших послуг, передбачених у п.11 Договору, однак внаслідок відмови позивача від отримання послуг, пов`язаних із особистими та побутовими потребами, відповідач щомісяця перераховувала по 1 000 гривень на картковий рахунок позивача, однак припинила виконання зобов`язань по договору з липня 2019 року, після звернення позивача з цим позовом до суду.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 19 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою Аллою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №1328 (далі - Договір).

Відповідно до предмету договору, ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами пункту 11 Договору, набувач надає матеріальну допомогу відчужувачу в розмірі 100 000 гривень, а саме: 30 000 гривень в день укладання цього договору; 50 000 гривень у жовтні 2017 року; 20 000 гривень у листопада 2017 року.

ОСОБА_2 зобов`язується забезпечити житлом ОСОБА_1 , доглядом та необхідною допомогою.

За згодою сторін обов`язок ОСОБА_3 забезпечити ОСОБА_1 житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; приготування їжі; здійснення легкого прибирання два рази на тиждень, генерального прибирання один раз в три місяці; сплати послуг перукаря, майстра манікюру та педикюру один раз на місяць; здійснення догляду та необхідної допомоги; забезпечення радіо-, телевізійним та телефонним зв`язком щоденно.

Набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати всі комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, та послуги Інтернет зв`язку, незалежно від того, з ким вони укладені («Набувачем» та «Відчужувачем»).

За умовами пункту 12 Договору, набувач надає відчужувачу щомісячну матеріальну допомогу у розмірі 1 000 гривень.

На підтвердження наданих та отриманих послуг і матеріальної допомоги в кінці кожного місяця, але не пізніше 28 числа кожного місяця набувач та відчужувач складають та підписують акт наданих послуг та отриманої матеріальної допомоги.

Статтею 746 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання служить однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.

Відчужувач має право вимагати, а набувач зобов`язаний виконувати вимоги, що полягають у здійсненні всіх необхідних дій по матеріальному забезпеченню відчужувача.

Виконання полягає в наданні всіх видів матеріального забезпечення у повній відповідності зі змістом договору.

Договір довічного утримання може бути розірваний на вимогу відчужувача, якщо набувач не виконує прийняті на себе зобов`язання.

Наведена норма закону ставить наявність підстави для розірвання договору в залежність від невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків. Виконанням обов`язку є вчинення дій, передбачених законом чи договором.

Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.

Вимогами статті 749 ЦК України встановлено обов`язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

За змістом частини першої статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За договором довічного утримання дією, яку має вчинити набувач, є довічне забезпечення відчужувача утриманням або доглядом (ст. 744 ЦК України). Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

У справі, яка переглядається, місцевим судом установлено, що за умовами укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 щомісячними платежами, довічним правом на проживання відчужувача в квартирі, приготуванням їжі, здійсненням легкого прибирання два рази на тиждень, генерального прибирання один раз в три місяці, сплатою послуг перукаря, майстра манікюру та педикюру один раз на місяць, здійсненням догляду та необхідною допомогою, забезпеченням радіо-, телевізійним та телефонним зв`язком щоденно. Тобто, у договорі довічного утримання обов`язки набувача є конкретно визначеними сторонами і обмежуються конкретно визначеним видом забезпечення відчужувача, матеріальна вартість яких становить 1 000 грн на місяць, оплата житлово-комунальних послуг, а також 100 000 грн матеріальна допомога.

Судом установлено, що після укладання договору довічного утримання відповідач лише частково виконувала взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, а саме: сплатила позивачу 30 000 гривень матеріальної допомоги із загальної суми, передбачено умовами договору, у розмірі 100 000 гривень, сплачувала за житлово-комунальні послуги, до січня 2018 року забезпечувала позивача їжею, здійснювала прибирання квартири та забезпечувала виконання інших послуг, передбачених у п.11 Договору, однак внаслідок відмови позивача від отримання послуг, пов`язаних із особистими та побутовими потребами, відповідач щомісяця перераховувала по 1 000 гривень на картковий рахунок позивача. Припинила виконання зобов`язань по договору з липня 2019 року, після звернення позивача з цим позовом до суду.

При встановленні факту неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, суд першої інстанції правильно врахував відсутність допустимих доказів, які мали би підтвердити факт належного виконання зобов`язань по договору з боку відповідача, а саме: актів про надання послуг та отримання відчужувачем матеріальної допомоги, що передбачено умовами п.13 Договору.

Відповідачем до суду не надано відповідних документів, які б засвідчили відмову позивача підписати акт виконаних робіт та/або інші документи, що свідчать про надані послуги (договори на виконання робіт (надання послуг), розписки інше).

Отже, безпідставними є посилання апелянта на те, що разом із зустрічною позовною заявою на спростування доводів позивача ОСОБА_6 було подано акти про надання послуг разом з актом про відмову позивача у допущенні до квартири АДРЕСА_1 , оскільки такі акти у матеріалах справи відсутні та до апеляційної скарги долучені не були.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо доказів оплати ОСОБА_6 житлово-комунальних послуг та купівлі для позивача електричних приладів, а також щодо електронної переписки між позивачем та відповідачем, поданих представником відповідача, не заслуговують на увагу суду, оскільки з квитанції про купівлю електричного чайника не можливо встановити для кого він придбавався, декілька квитанції про оплату житло-комунальних послуг не підтверджують факту її повної сплати та відсутності заборгованості. Що стосується переписки, роздруківка якої міститься в матеріалах справи, то такий доказ не може вважатися належним та допустимим, оскільки з даної переписки не можливо достеменно встановити між ким вона велась, з якого ресурсу роздрукована, матеріали у встановленому законом порядку не завірені. До того ж, зміст переписки не підтверджує та не спростовує обставин, за якими позивач звернулась до суду з даним позовом.

Окрім того, сторона позивача не заперечувала факту часткової сплати відповідачем грошових коштів за житлово-комунальні послуги.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідач під час розгляду справи не довела факту належного виконання умов договору довічного утримання, зокрема, не подала жодного доказу надання матеріальної допомоги у розмірі 70 000 грн, а також іншого догляду відчужувачу, визначеного умовами договору, а посилання відповідача щодо попередньої домовленості з позивачем відносно цільового використання коштів в розмірі 70 000 гривень (розмір матеріальної допомоги, передбаченої у п.11 Договору) для проведення ремонту квартири не узгоджується з умовами договору та заперечується позивачем, яка наголосила, що договір укладався з метою отримання позивачем довічного утримання для належного та гідного існування з урахуванням її віку та стану здоров`я, тому цей договір не передбачав додаткових умов проведення за рахунок відчужувача ремонту квартири, яка перейшла у власність відповідача, що взагалі суперечить природі такого виду договору.

Доводи відповідача про ненадання судом першої інстанції оцінки поданим нею доказам є неспроможними та спростовуються матеріалами справи, оскільки суд першої інстанції за результатом оцінки таких доказів дійшов висновку, що доводи відповідача відносно того, що відчужувач своїми діями перешкоджала відповідачеві належним чином виконувати умови договору не підтверджені належними доказами та правового значення не мають, оскільки ст. 755 ЦК України не пов`язує можливість розірвання договору довічного утримання з такими діями відчужувача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, уважає його законним та обґрунтованим.

При цьому, місцевий суд вірно надав критичну оцінку показам свідків з боку позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки вони не були обізнані щодо виникнення між сторонами даного спору договірних відносин, їх правової природи та виконання умов договору сторонами, свідки не були учасниками будь-яких подій, а наведені ними обставини стали відомі зі слів позивача.

Таким чином, установивши неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення її істотних умов, зокрема несплату ОСОБА_6 матеріальної виплати у розмірі 70 000 грн, лише часткової сплати вартості житлово-комунальних послуг, а також нерегулярне виконання інших, передбачених умовами договору зобов`язань, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків місцевого суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав уважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі представник відповідача.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «09» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай