Дата документу 24.04.2020 Справа № 320/9609/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/9609/18
Провадження №22-ц/807/1311/20
Головуючий в 1-й інстанції - Ковальова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складено 27 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «УМВЕЛЬТ Мелітополь» про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 08.04.2015 між ним та відповідачем ОСОБА_2 через його удаваність. Позов обґрунтовано тим, що позивач з 15.04.2011 по 10.04.2015 працював на посаді директора ТОВ «Ремондіс-Мелітополь». Відповідач є співзасновником ПП «ГАЛС-СВ» і виконував обов`язки, пов`язані з діяльністю підприємства, зокрема, щодо укладання договорів, фінансових розрахунків між сторонами тощо, представляв інтереси підприємства при вирішенні будь-яких питань, пов`язаних з фінансовою діяльністю ПП «ГАЛС-СВ». 31.07.2014 між ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» (далі Постачальник) та ПП «ГАЛС-СВ» (далі Покупець) був укладений договір поставки № 02/07/-2014. 08.04.2015, під час першого етапу транспортування товару Покупцю, між сторонами були досягнуті домовленості: 1) відповідач передає йому, як фізичній особі, на відповідальне зберігання в строк до 10.04.2015 (кінцева дата остаточного вивезення товару з території ТОВ «Ремондіс-Мелітополь») грошові кошти у розмірі 39 150,00 грн., згідно даних попереднього зважування повного обсягу товару, як гарантію виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором від 31.07.2014 № 02/04-2014; 2)отримання ним коштів оформлюється договором позики (розпискою) як гарантія виконання зобов`язань щодо поставки повного обсягу товару. На виконання цих домовленостей відповідачем в присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також директора ПП «ГАЛС-СВ» ОСОБА_7 було передано позивачу, як фізичній особі фактично на відповідальне зберігання грошові кошти у розмірі 39 150,00 грн, згідно даних попереднього зважування. Передача коштів була оформлена договором позики (розпискою) від 08.04.2015. 10.04.2015 позивач був звільнений з посади директора ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» та остаточні фінансові розрахунки за договором здійснювалися за безпосередньою участю генерального директора ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» ОСОБА_6 Оскільки фактично договір позики від 08.04.2015 був лише гарантією виконання сторонами зобов`язань за договором поставки від 31.07.2014, укладеного між ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» та ПП «ГАЛС-СВ», а зобов`язання за цим договором виконані в повному обсязі, позивач просить визнати договір позики недійсним.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «УМВЕЛЬТ Мелітополь» про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не прийнято до уваги той факт, що грошові кошти за розпискою були отримані, як гарантія виконання зобов`язань за договором поставки, а оскільки умови договору поставки виконані у повному обсязі, розписка повинна була бути знищена.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2015 відповідач ОСОБА_2 , як позикодавець, та ОСОБА_1 як позичальник, уклали договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 39 150,00 грн., та зобов`язався повернути їх до 10.04.2015. Підтвердженням отримання позики є розписка. (а.с. 7).

31.07.2014 між ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» (далі Постачальник) в особі ОСОБА_1 та ПП «ГАЛС-СВ» (далі Покупець) в особі директора ОСОБА_7 був укладений договір поставки № 02/07/-2014, за умовами якого ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» поставляло чорний металобрухт, а ПП «ГАЛС-СВ» приймало товари та сплачувало їх вартість. Пунктом 1.1 договору, враховуючи зміст додаткової угоди № 1 від 31.07.2014 до договору поставки, встановлено, що підготовчі роботи (транспортування, вантажно-розвантажувальні роботи, різання, зважування, тощо) в тому числі із використанням спеціальної техніки здійснюється Покупцем за рахунок Постачальника.

Відповідно до п.3.4 Договору, Постачальник сплачує вартість підготовчих робіт, передбачених, абзацом другим пункту 1.1. Договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Покупця протягом десяти банківських днів з дня виставлення рахунку та калькуляції покупцем»; п.3.5 Договору встановлює, що «Оплата товару Покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника протягом двадцяти банківських днів з моменту повного розрахунку останнього за виконання продавцем підготовчих робіт, передбачених абзацом другим пункту 1.1. цього Договору» (а.с.8-12)

Виконання умов Договору поставки № 02/07-2014 від 31 липня 2014 р. між Сторонами підтверджуються наступними документами: специфікацією № 1 від 09 квітня до Договору поставки від 31 липня 2014 р. № 02/07-2014; видатковою накладною № РН-0000001 від 09 квітня 2015 р.; актом приймання металів чорних (вторинних) № 27/4 від 09 квітня 2015 р.; калькуляцією робіт з демонтажу металобрухту по ТОВ «Ремондіс - Мелітополь» від 09.04.2015р.; актом № Га-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 квітня 2015 р.;рахунком-фактурою № Га-0000001 від 09 квітня 2015 р.; листом ТОВ «Ремондіс - Мелітополь» від 01.07.2015 р. № 332 «Про розгляд та підписання Акту зарахування зустрічних однорідних вимог»; актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.07.2015 р.; актом звірки взаємних розрахунків станом на 27.05.2015 р. між ТОВ «Ремондіс - Мелітополь» та ПП «ГАЛС - СВ»; банківською випискою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 22 липня 2015 р. про перерахування ПП «ГАЛС - СВ» на користь ТОВ «УМВЕЛЬТ Мелітополь» 19005,00 грн. (39150,00 грн.(вартість металобрухту) - 20145,00 грн. (вартість послуг по демонтажу металобрухту) = 19005,00 грн.(а.с.13-22).

Всі фінансово-господарські документи та Договір поставки № 02/07-2014 від 31 липня 2014 р. та Додаткової угоди № 1 від 26 лютого 2015 р. до Договору поставки від 31 липня 2014 р. № 02/07-2014 р. від імені ПП «ГАЛС - СВ» підписувалися його директором ОСОБА_7 . Доказів наявності Фінансово-господарських взаємостосунків ТОВ «УМВЕЛЬТ Мелітополь» (попередня назва - ТОВ «РЕМОНДІС-МЕЛІТОПОЛЬ») з ПП«ГАЛС - СВ» саме в особі ОСОБА_2 суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем підстав, передбачених ст. ст. 215, 235 ЦК України, для визнання оспорюваного договору позики недійсним внаслідок його удаваності.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Тобто, якщо стороною заявлено про удаваний правочин, він може бути визначний судом нікчемним або недійсним лише за умови доведення, що правочин вчинено для приховання іншого правочину.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, посилаючись на визнання правочину удаваним та заявивши вимогу про визнання оспорюваного правочину недійсним, не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також підстави (статті Закону) для визнання недійсним удаваного, на думку позивача, правочину.

Судом першої інстанції встановлені правовідносини між юридичними особами ТОВ «Ремондіс-Мелітополь» та ПП «ГАЛС-СВ» щодо поставки. При цьому ці правовідносини не є предметом позову і сторони цих правовідносин не є учасниками у цій справі, тому підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції обставини щодо встановлення правовідносин між юридичними особами щодо укладення та виконання договору поставки.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, щодо задоволення вимог позивача, між тим з наведених вище підстав рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 24 квітня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков