Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1528/19

22 травня 2020 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Остапишин І.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

встановив:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що на праві власності володіє житловим будинком із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . Відповідачі по справі приходяться йому сином, невісткою та онуком і зареєстровані у вказаному господарстві. Зазначив, що відповідач ОСОБА_3 , останніми роками почав влаштовувати дома часті скандали, а також піднімав на нього руку, з приводу чого позивач неодноразову звертався в поліцію. Після чергового скандалу відповідачі у листопаді 2018 року забрали свої речі із будинку і виїхали, не повідомивши куди. Відповідачі тривалий час не проживають за місцем реєстрації та не користуються житловим будинком. Факт реєстрації відповідачів у належному йому будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати право на отримання соціального захисту. Відповідачі не беруть жодної участі в утриманні житла, не сплачують комунальних платежів, разом з тим їхня формальна реєстрація впливає на можливість оформити субсидію на користування комунальними послугами. Оскільки відповідачі не проживають в його господарстві, а він надалі не бажає надавати їм житло для проживання, то просив визнати їх такими, що втратили право на користування цим житлом.

В судовому засіданні представник позивачка заявлені вимоги підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Просив позов задовольнити.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, через поміщення на офіційному сайті суду оголошення про виклик, на розгляд справи не з`явилися, про причину своєї неявки суду не проінформували, відзив не подали. Клопотання про розгляд справи без їх участі від відповідача не надходило.

У відповідності до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України судом ухвалено провести розгляд справи у порядку заочного провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дослідивши письмові докази, подані у розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути припинення правовідношення.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 2, 3, 4 ст.29 ЦК України).

Відповідно до повідомлення старости села Лесівка Старобогородчанської сільської ради ОТГ № 1/08-07 виданої 10 лютого 2020 року малолітній ОСОБА_5 зареєстрований разом зі своїми батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітніх дітей даним рішенням не порушуються. Залишення малолітніх дітей зареєстрованими в спірному будинку без батьків суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України.

Отже, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , не є місцем проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому зазначене житлове приміщення не може бути місцем проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом зі своїми батьками в іншому місці.

Аналогічний висновок висловлений у правовій позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц.

Таким чином, аналіз цивільного та сімейного законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право разом з батьками.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані у будинку по АДРЕСА_1 , який відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав належить ОСОБА_2 .

Згідно довідки Старобогородчанської сільської ради об`єднаної територіальної громади від 09 грудня 2019 року №116/08-09 у житловому будинку в АДРЕСА_1 , який належить позивачу, окрім нього зареєстровані дружина ОСОБА_10 , дочка ОСОБА_11 , зять ОСОБА_12 , син ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_4 та внук ОСОБА_5 .

Відповідно до акту про фактичне місце проживання (непроживання) від 05 грудня 2019 року відповідачі у житловому будинку по АДРЕСА_1 відсутні за місцем реєстрації з листопада 2018 року.

Допитані як свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що відповідачі понад два роки, в житловому будинку позивача не проживають. Свідки зазначили, що бачили, як відповідачі вивозили свої особисті речі з будинку по АДРЕСА_1 та виїхали з села, однак куди невідомо. У селі Лесівка їх з того часу не бачили.

Відповідно до встановлених даних, відповідачі не проживають у господарстві позивача більше року, а позивач не бажає забезпечувати їх житлом у власному будинку надалі. Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили право користування цим житлом.

На підставі ст.405 ЦК України, керуючись ст.ст. 263-265; 280-282, 284, 289 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим будинком, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30-ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції або безпосередньо шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.М. Битківський