Номер провадження: 22-ц/813/1322/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась позивач із вказаною позовною заявою та просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти у розмірі 2000,00 дол. США, а саме 20 купюр по 100 доларів, вилучені 01 березня 2016 року під час обшуку Управлінням СБУ в Одеській області у межах кримінального провадження №0000066 від 01.03.2016р., на які було накладено арешт ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року по справі №522/3707/16-к (провадження №1-кс/522/3898/16).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані кошти є власністю позивача та помилково були вилучені як кошти, здобуті від незаконного обігу наркотичних речовин, що порушує права позивача як власника коштів.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Глазов О.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник Управління Служби безпеки України в Одеській області Осадчий А.В. проти задоволення позову заперечував та надав клопотання про закриття провадження у справі, в задоволенні якого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року відмовлено. Окрім цього, в письмовому відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову, зазначаючи, що позивачем жодним чином не доведено належність їй грошових коштів, а чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачена можливість захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження.

Представник Головного управління ДПС в Одеській області ОСОБА_4 В ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позову не заперечували, зазначаючи про належність заявлених грошових коштів позивачу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовну заяву, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що спірні грошові кошти належать на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією її ощадної книжки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління СБУ в Одеській області Осадчій ОСОБА_6 .В. вказує, щ рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

У судове засідання, призначене на 16 квітня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

14 квітня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява представника Управління СБУ в Одеській області Осадчого А.В. про розгляд апеляційної скарги без участі представника УСБУ в Одеській області.

15 квітня 2020 року надійшли клопотання від адвоката Глазова О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , та від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 27 квітня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, вірно послався на наступні обставини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 року накладено арешт на тимчасово вилучені 01.03.2016 року у кримінальному провадженні №0000066 від 01.03.2016 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 предмети і документи, серед яких, зокрема, грошові кошти в розмірі 2000,00 дол. США, а саме 20 купюр по 100 дол. США.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 1 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі Постанова) спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Обґрунтовуючи належність вказаних грошових коштів позивачу на праві власності, остання зазначає, що з листопада 2013 року позивач перебуває на обліку в Одеській регіональній асоціації євреїв колишніх заручників гетто та нацистських концтаборів та отримує компенсацію від Німеччини, що дійсно підтверджується наявними в матеріалах справи копією довідки та посвідчення.

Зі слів позивача її донька ОСОБА_2 на підставі довіреності протягом 2015-2016 років отримувала грошові кошти, які і було в подальшому вилучено в ході проведення обшуку.

Дійсно, довіреністю від 22 лютого 2016 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 на представництво її інтересів у всіх без винятку банках, зокрема і в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно копії довідки, виданої в.о. керуючого ТВБВ №10015/0604 вбачається, що ОСОБА_2 є довіреною особою ОСОБА_1 , де на її ім`я в ПАТ «Державний ощадний банк України» було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в Євро та яка отримувала кошти за довіреністю у 2015-2016 роках.

Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії ощадної книжки встановлено, що вкладником періодично знімалась сума вкладу у валюті Євро.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем було вилучено грошові кошти в доларах США. Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували здійснення позивачем операцій з обміну валюти, тобто Євро на Долар США, позивачем до суду першої інстанції не надано.

Представник позивача зазначив, що обмін коштів проводився на ринку «Книжка» в м. Одесі. Зазначені доводи позивача суд першої інстанції вірно не сприйняв як належні оскільки вони не підтверджені жодними допустимими доказами, якими має бути оригінал квитанції про здійснення обміну валюти. Окрім цього, жодних доказів щодо наявності у працівників ринку ліцензії на здійснення операцій з готівкою до суду не надано.

Окрім цього, підписуючи протокол обшуку від 01 березня 2019 року ОСОБА_2 не повідомила про належність вказаних коштів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність належними та достатніми доказами належності спірних грошових коштів позивачу у зв`язку з чим не вбачав наявності порушення прав позивача як власника майна та підстав для звернення до суду за захистом.

Однак судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності.

Так, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що 15 листопада 2019 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зазначаючи, що грошові кошти було вилучено 01 березня 2016 року, про що позивач мала достеменно знати, однак до суду остання звернулась лише 16 вересня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Так, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 12 Постанови на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

Суду першої інстанції не надано доказів щодо конкретної дати, коли позивач дізналась про вилучення та арешт грошових коштів у зв`язку з чим суд бере до уваги норму ст. 267 ЦК України стосовно початку перебігу строку позовної давності з дня, коли позивач мала б довідатись про арешт спірних коштів.

Враховуючи вилучення грошових коштів під час проведення обшуку 01 березня 2016 року та їх арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року, позивач мала б довідатись про арешт належного їй майна з 01 березня 2016 року, однак до суду звернулась лише 16 вересня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Згідно ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судова колегія звертає увагу на те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи такий інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є правильною, але мотивування такої спливом позовної давності помилкове, а тому вказане необхідно виключити з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування щодо позовної давності.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року змінити в частині мотивування.

Виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання суду першої інстанції на відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк