ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/19229/19

Провадження № 22-ц/818/2214/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

Відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року, ухвалене суддею Афанасьєвим В.О., -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що відповідно до заяви б/н від 22.08.2007 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту. Однак остання, всупереч умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 31.08.2019 утворилася загальна заборгованість за кредитом з урахуванням штрафних санкцій у сумі 63 102,72 грн, яка складається з наступного: 622,09 грн. - заборгованість за кредитом; 57 580,63 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 4 900,00 грн. заборгованість за пенею.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року з відповідача стягнуто 14 761 грн 99 коп за цим же кредитним договором. Позивач виключив з суми стягнення за цим позовом суму, стягнуту за вказаним рішенням суду, та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 52 495 грн 86 коп як різницю між наявною заборгованістю та вже стягнутою за рішенням суду і штраф у розмірі 2 975,99 грн (фіксована частина та процентна складова відповідно 500 грн та 2 475,99 грн). Загальний розмір заборгованості, що заявлений до стягнення позивачем, становить 52 495 грн 86 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 622 гривні 02 копійки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 721 гривня 60 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в Анкеті-заяві позичальника від 22.08.2007 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. На підставі заповненої відповідачем заяви Банк видав відповідачеві кредитну картку № НОМЕР_1 (строк дії 04/09) зі встановленим кредитним лімітом 3 200 грн, після закінчення строку дії виданої кредитної карти видано картку НОМЕР_2 (строк дії 05/12), потім НОМЕР_3 (05/15). В анкеті - заяві позичальника від 22.08.2007 р. зафіксована погоджена сторонами процентна ставка за користування кредитними коштами 3% на місяць, а отже висновок суду першої інстанції, що в Анкеті-Заяві позичальника від 22.08.2007 процентна ставка не зазначена не відповідає матеріалам справи. Окрім того, 14.09.2009 року ОСОБА_2 підписана довідка про умови кредитування з користанням кредитної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду. Доказів, що підпис в довідці належить не відповідачу, а іншій особі матеріали справи не містять. Вказана довідка містить інформацію про базову відсоткову ставку за користування кредитом (3 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань. Отже, сторони погодили всі істотні умови договору. Суд першої інстанції безпідставно послався на висновок Верховного суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки цей висновок був зроблений в іншій конкретній справі, за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. ОСОБА_1 не оспорювався та не визнавався недійсним договір, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Звільнення боржників від сплати відсотків призведе до неможливості банку здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами. Місцевий суд оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Разом з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції позивач надав довідку про умови кредитування від 14.09.2009 р. та просив поновити строк на подання нових доказів та приєднати до матеріалів справи, обгрунтовуючи це тим, що позивач не мав змоги надати їх до суду першої інстанції по об`єктивним причинам - тривалий пошук вказаної довідки в архіві банку, оскільки кредит виданий ще у 2007 р., проте для реалізації основного принципу судочинства суд зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції розглянув спір про стягнення заборгованості з відповідача за кредитом з урахуванням штрафних санкцій станом на 31.08.2019 в сумі 63 102,72 грн, яка складається з наступного: 622,09 грн. - заборгованість за кредитом; 57 580,63 грн - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом; 4 900,00 грн заборгованість за пенею, тоді як позовні вимоги були заявлені про стягнення заборгованості в сумі 52 495,86 грн яка складається з: 47 419,87 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, , 2 100 заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 2 475,99 грн штраф (процентна складова).

З огляду на це, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 22.08.2007 року ОСОБА_1 підписала заяву позичальника № HAXRFW14290251, відповідно до якої ЗАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 строковий кредит у розмірі 1 259 грн на строк 12 місяців з 22.08.2007 року по 21.08.2008 року включно з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 37,64 грн та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0 грн в обмін на зобов`язання позичальника за повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, який приймається період з «25» по «30» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти у сумі 149,6 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами.

Відповідно до підписаної заяви вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника ОСОБА_1 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Для виконання зобов`язань банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_4 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам.

Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов.

В Заяві позичальника зазначено, що згідно з п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 11,83% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту: в сумі 1259,00 грн на поточний рахунок у філії АБ «Експрес-банк».

Згідно з умовами кредитного договору його складовою є умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). В умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відсутній підпис ОСОБА_1 .

У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась та згодна з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані їй у письмовій формі.

Крім того, заява позичальника містить інформацію, що відповідач отримала кредитку «Універсальна». Базова процентна ставка за кредитом становить 3 % на місяць на залищок заборгованості.

У графі кредитний ліміт відомості відсутні.

У графі щомісячна комісія відомості відсутні.

Також, відповідно до заяви позичальника № HAXRFW14290251 ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 . Строк дії картки у заяві не зазначено.

Згідно з наданим банком розрахунком загальна заборгованість відповідача за кредитом з урахуванням штрафних санкцій станом на 31.08.2019 становить 63 102,72 грн, яка складається з наступного: 622,09 грн. - заборгованість за кредитом; 57 580,63 грн - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом; 4 900,00 грн заборгованість за пенею.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк», яким було пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 через невиконання нею договору б/н від 22.08.2007 року. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 14 761 грн 99 коп., яка станом на 31.08.2017 року складалась з 622,09 грн заборгованість за кредитом, 10160,76 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 800 грн заборгованість за пенею та комісією, 500 грн штраф (фіксована частина), 679,14 грн штраф (процентна ставка).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що банком надані кредитні кошти ОСОБА_1 у розмірі, встановленому договором, а саме 1 259 грн. Матеріали справи не містять доказів про надання відповідачу іншої суми кредитних коштів, зокрема 3 200 грн, яку позивач зазначав у позовній заяві.

Колегією суддів встановлено, що за вказаним кредитним договором відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 761 грн 99 коп.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що сума стягнутої заборгованості, розрахованої станом на 31 серпня 2017 року, складається з: 622,09 грн заборгованість за кредитом, 10 160,76 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 800 грн заборгованість за пенею та комісією, 500 грн штраф (фіксована частина), 679,14 грн штраф (процентна ставка).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач виключив з суми стягнення за цим позовом суму, стягнуту за вказаним рішенням суду, та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 52 495,86 грн як різницю між наявною заборгованістю та вже стягнутою за рішенням суду.

У позовній заяві позивач вказав, що сума заборгованості 52 495,86 грн складається з: 47 419,87 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, , 2 100 заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 2 475,99 грн штраф (процентна складова).

Враховуючи, що за кредитним договором, строк якого закінчився, з відповідача вже стягнуто за рішенням суду суму заборгованості за тілом кредиту, суму процентів, нарахованих за користування кредитом, та неустойку за порушення таких зобов`язань, позов, що пред`явлений у цій справі, містить вимоги про стягнення процентів, нарахованих після 31 серпня 2017 року, та неустойки, нарахованої також після 31 серпня 2017 року, за порушення виконання зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 12 місяців, тобто до 21 серпня 2008 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування (до 21 серпня 2008 року) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 22 серпня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

З огляду на наведене, нараховані позивачем проценти за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, заявлені до стягнення у цій справі, необґрунтовані.

Відносно нарахованої та заявленої до стягнення неустойки, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією за своєю правовою природою, володіє акцесорним характером, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, нарахована позивачем неустойка (пеня та штраф, визначені договором) за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, та заявлена до стягнення у цій справі, є також необґрунтованою.

Щодо клопотання АТ КБ «Приватбанк» про поновлення строків на подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним врахувати наступне.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

У своїй заяві до суду АТ КБ «ПриватБанк» просив розглянути справу у його відсутність (а.с. 11), клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів апеляційної інстанція вважає, що задля дотримання вимог процесуального законодавства подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подані апеляційному суду АТ КБ «ПриватБанк» довідку про номера рахунків, довідку про умови кредитування від 14.09.2009 року, виписку по картрахунку.

Позивачем не зазначено поважних причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем не доведено існування кредитного договору або анкети-заяви б/н від 22.08.07, на який посилається він у своєму позові, що засвідчували б бажання, згоду на отримання та фактичне отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 3 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, стягнувши з відповідача 622,02 грн заборгованості за тілом кредиту, не врахувавши, що позовна заява не містила вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та не з`ясувавши, що заборгованість за тілом кредиту за цим же кредитним договором у розмірі, заявленому позивачем 622, 09 грн вже була стягнута рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року.

Враховуючи викладене, рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин справи, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 47 419,87 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 2 100 заборгованості за пенею, а також 500 грн штраф (фіксована частина), 2 475,99 грн штраф (процентна складова) з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук