Справа № 134/1998/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2020 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

представника позивача: Ломаченського В.П.

представника відповідача: Бартка О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" про визнання недійсним договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису),

В С Т А Н О В И В :

Своїм позовом до суду позивач просила визнати недійсним договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 2,2261 га кадастровий номер :01:002:0175 від 21.06.2018, укладеного між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «Продовольча компанія «Поділля» в особі ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 2,2261 га, відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 № 405007 виданого 10.12.2007, кадастровий номер :01:002:0175 розташованої на території Вільшанської сільської ради Крижопільського району, Вінницької області, цільове призначення введення товарного сільськогосподарського виробництва.

Між нею та відповідачем, в особі директора ОСОБА_3 , який діяв на підставі статуту, було укладено договір оренди землі в с. Вільшанка 07.01.2018 на вказану земельну ділянку, строком дії 20 років, копію договору якого не було їй надано відповідачем.

21.06.2018 в м. Гайсин Вінницької області було укладено договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) між нею та Приватним акціонерним товриством "Продовольча компанія «Поділля", від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 12.03.2018 посвідчене приватним нотаріусом Крижопільського нотаріального округу Вінницької області, договір складено на земельну ділянку площею 2,2261 га кадастровий номер :01:002:0175 розташованої на території Вільшанської сільської ради Крижопільського району, Вінницької області, строк дії 100 років.

За користування земельною ділянкою землекористувач (ПАТ ПК «Поділля») сплачує власнику земельної ділянки ( ОСОБА_1 ) одноразову фіксовану виплату за весь строк дії договору в розмірі 61390,06 грн. з урахуванням всіх податків за весь період користування. Форма оплати безготівкова, шляхом перерахунку коштів на картковий рахунок власника землі у банку ПАТ «Державний ощадний банк України».

Як вбачається із договору (емфітевзису) про право користування чужою земельною ділянкою від 21.06.2018 укладеного між ним та відповідачем, передбачена плата за користування відповідачем земельною ділянкою. Разом з цим договір встановлення емфітевзису був укладений під час дії договору оренди цієї ж земельної ділянки, тобто без вирішення питання про припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки, а також не пройшов державної реєстрації, як того вимагали положення ст. 3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскаржуваним правочином порушено право власності, тому наявні підстави для визнання договору встановлення емфітевзису недійсним та повернення земельної ділянки.

П.4.2.5 Договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 21.06.2018 встановлено, що власник земельної ділянки зобов`язаний дотримуватись інших обов`язків, встановлених законом для власників земельних ділянок.

Таким чином, він, як власник земельної ділянки та його нащадки будуть зобов`язані, згідно цього договору (емфітевзису), сплачувати податки за земельну ділянку на протязі 100 років.

Вважає, що він вчинивши даний правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а тому просила визнати даний правочин недійсним на підставі ст.229 ЦК України

Також, їй не було виплачено всієї суми згідно договору емфітевзису від 21.06.2018, а саме одноразову фіксовану суму в розмірі 61390,06 грн., а виплачено 48000,00 грн., тобто емфітевт порушив умови договору та не виконав їх. У зв`язку із невиконанням емфітевтом умов договору, договір вважається недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні позову. Вказав, що позовні вимоги є необгрунтованими з наступних підстав. У позовній заяві зазначено та відповідачем підтверджується, що 21.06.2018 між ПрАТ «ІІК «Поділля» та власником земельної ділянки площею 2.2261 га кадастровий номер :01:002:0175, що знаходиться на території Вільшанської сільської ради Крижопільського району Вінницької області укладено договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Укладенню даного договору передувало ряд дій, які вчинялися згідно діючого законодавства України. Позивач визнає факт існування договору оренди земельної ділянки з відповідачем, адже нею особисто були підписані угода про розірвання договору оренди 12.06.2018 та акт передавання-приймання орендованої земельної ділянки та чітко роз`яснено, шо укладання договору емфітевзису буде можливим лише після припинення права оренди державним реєстратором. Тому на момент укладення договору емфітевзису дана земельна ділянка в оренді не перебувала. У договорі емфітевзису чітко прописано, що за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику одноразову фіксовану виплату за весь строк дії договору з урахуванням всіх податків за весь період користування. Тобто зазначена у договорі сума передбачає податки з доходів фізичних осіб та військовий збір, які на момент укладення договору емфітевзису відповідач, як податковий агент, сплатив за позивача у розмірі передбаченому чинним законодавством, а саме 18% ПДФО та 1.5% військового збору. Таким чином фактично позивач отримала на свою банківську картку 49419,00 грн.. хоча у позовній заяві вказує, що отримала 48000,00 грн. при цьому не підтверджуючи свої слова будь-якими доказами. Категорично не погоджуюється із твердженням позивача, що у зв`язку з невиконанням емфітевтом умов договору він вважається недійсним, адже жодне твердження позивача та його представника не підтвердженні доказами. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 2,2261 га, відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 405007 виданого 10.12.2007, кадастровий номер :01:002:0175 розташованої на території Вільшанської сільської ради Крижопільського району, Вінницької області, цільове призначення введення товарного сільськогосподарського виробництва, є ОСОБА_1 (а.с. 6).

Дана земельна ділянка перебувала в оренді відповідача.

12.06.2018 сторонами було підписана угода про дострокове розірвання договору оренди землі від 10.08.2010 (а.с.55) та згідно акту приймання-передачі від 13.06.2018 вказану земельну ділянку повернуто орендодавцю (а.с.56).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди припинено 13.06.2018 (а.с.53).

21.06.2018 в м. Гайсин Вінницької області було укладено договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) між власником ОСОБА_1 та Приватним акціонернимо товриством "Продовольча компанія «Поділля" від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 12.03.2017 посвідчене приватним нотаріусом Крижопільського нотаріального округу Вінницької області, договір складено на земельну ділянку площею 2,8535 га кадастровий номер :01:002:0175 розташованої на території Вільшанської сільської ради Крижопільського району, Вінницької області, строк дії 100 років (а.с. 7-10). Вважаючи договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 21.06.2018 недійсним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Підставами його недійсності позивач та його представник вказують на не виконання умов даного договору. Проте з даними твердженнями суд погодитись не може через наступне. У відповідності дост. 16 ЦК України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з положеннямист.204 ЦК України, правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано нормами ЗК України та ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Згідно з ч. 1 ст. 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. У відповідності до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 Закону). Законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису. Між тим, ним передбачається обов`язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір). Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув. Також договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", недійсним може бути визнано лише укладений договір. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У той же час, в ході розгляду даної справи, таких порушень судом не встановлено. Спірний договір є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, пройшов держреєстрацію, земельна ділянка була передана відповідачу відповідно до умов зазначеного договору, позивач отримала обумовлену договором суму коштів. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивачем не доведено твердження про помилку, щодо обставин, які мають істотне значення, так як саме позивач був ініціатором такого договору, з моменту пропозиції та до укладення договору пройшов значний проміжок часу, а тому позивач, який вказує на свою недостатню юридичну освіту, не був позбавлений можливості скористуватись правовою допомогою. Крім того, під час укладення угоди нотаріусом позивачу було роз`яснено його права, наслідки договору, інші істотні обставини. Окрім того, твердження позивача про сплату ним земельного податку в подальшому суперечить п.4.4.8 договору, згідно якого Землекористувач зобов`язаний сплачувати від імені Власника земельний податок або компенсувати Власнику протягом строку дії договору суму земельного податку, за умови сплати його власником. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обгрунтування його позовних вимог. Натомість, представником відповідача спростовано позовні вимоги. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 95, 182, 203, 204, 207, 215, 375, 395, 407, 626-628, 638 ЦК України, ст. ст. 21, 22, 102-1, 125, 126, 152 ЗК України, ст. ст.4, 13, 19, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ: В задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія «Поділля" про визнання недійсним договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), відмовити. Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Повний текст рішення виготовлений 14 травня 2020 року.

Суддя: