Провадження № 2/686/1670/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

27 квітня 2020 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.,

при секретарі Антосєві В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, -

встановив:

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що їй належить на праві власності 1/4 частка житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,0074 га, кадастровий номер :01:006:0259, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований вищевказаний житловий будинок. Решта 3/4 частки вказаного вище нерухомого майна належать відповідачам - ОСОБА_2 (1/2 частки нерухомого майна) та ОСОБА_3 (1/4 частки нерухомого майна), що підтверджується за змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначає, що вона з сім`єю проживає за іншою адресою, яка є відмінною від місця знаходження спірного нерухомого майна. У будинку АДРЕСА_2 проживають виключно відповідачі, які також користуються вищевказаною земельною ділянкою. Будинок знаходиться в повному користуванні відповідачів, які проживають спільною сім`єю, ведуть спільне господарство та побут, що перешкоджає користуватися вказаним нерухомим майном ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене вище, з урахуванням відсутності технічної можливості виділу в натурі належної їй частки у спільному майні, з метою забезпечення інтересів кожної із сторін, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою про припинення за собою права власності на спірне нерухоме майно та стягнення з відповідачів грошової компенсації належної позивачу частки у спільному майнові в сумі 254 702 грн. 25 коп.

Ухвалою суду від 28 листопада 2020 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

23 березня 2020 року представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача, вимоги позову підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , повідомлені про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явились. У відповідності до вимог ст. 280 ч. 1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, доказів поважності причин неявки в судове засідання не подали, як і не подали відзиву на позов.

У відповідності до ст. 223 ч. 4 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду.

Дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 1/4 частка житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,0074 га, кадастровий номер :01:006:0259, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований вищевказаний житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

3/4 частки вказаного вище нерухомого майна належать відповідачам - ОСОБА_2 (1/2 частки нерухомого майна) та ОСОБА_3 (1/4 частки нерухомого майна), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , яка є відмінною від місця знаходження спірного нерухомого майна, що підтверджується копією паспорта позивача.

Разом з тим, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані виключно відповідачі (що підтверджується адресними довідками, наявними в матеріалах справи), які користуються вищевказаною земельною ділянкою, що перешкоджає користуванню вказаним нерухомим майном ОСОБА_1 .

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ТОВ «Добробут-Земвпоряд» 23.09.2019 року, технічна можливість виділу в натурі 1/4 частки та 3/4 часток спірного будинку без втрати його цільового призначення - відсутня.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦПК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права власності одного із співвласників з отриманням від інших співвласників матеріального відшкодування вартості частки, що переходить до них.

За змістом ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За правилом ч. 2 ст. 120 Земельного Кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Правова позиція про те, що при вирішенні спорів про стягнення компенсації належної власникові частки у спільному майні повинна враховуватись спроможність зобов`язаної до сплати компенсації особи, якій спільне майно залишається у власність і користування, сплатити таку компенсацію, фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановлені судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку суду є порушенням статті 1 Протоколу.

При цьому закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем.

За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників.

За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес.

При цьому в залежності від обставин справи суд не позбавляється права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, чим інтереси протилежної сторони. Однак, не спроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику, що визначено Верховним Судом України як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації.

На думку суду, для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні.

Отже, з урахуванням викладеного, є підстави для відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів, заявлених з підстав статті 364 ЦК України, врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем.

З огляду на те, що відповідачі постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 ; спільне користування цим майном з позивачем неможливе; розподіл на два ізольованих об`єкта нерухомого майна у відповідності до вимог будівельних норм без втрати нею цільового призначення є технічно неможливим, суд приходить до висновку про вмотивованість та обґрунтованість задоволення ОСОБА_1 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, розмір якої, згідно звіту № 7252 про оцінку майна від 18.10.2019 року складає 254 702 грн. 25 коп.

Судовий збір по справі, сплачений ОСОБА_1 , становить 2 547 грн. 02 коп., та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягується порівну з відповідачів на користь позивача (по 1 273 грн. 51 коп.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 364, 391 ЦК України, ст. 120 ЗК України,ст.ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280 ЦПК України

ухвалив:

Позов задоволити.

Припинити право власності ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , та 1/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,0074 га, кадастровий номер :01:006:0259, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований вищевказаний житловий будинок, стягнувши солідарно із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі припиненої частки в сумі 254 702 грн. 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір в сумі 1 273 грн. 51 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір в сумі 1 273 грн. 51 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Хмельницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 29 квітня 2020 року.

Суддя: О.М. Палінчак