Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2651/19
Провадження № 2/376/147/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2020 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

при секретарі Таранчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «Довіра та гарантія» про захист прав споживача, визнання недійним договору факторингу,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обгрунтування позовної заяви позивач вказує, що 03.05.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір про встановлення ліміту кредитування №6903699 та оформлено анкету для надання банківських послуг фізичним особам відповідно до яких позивач отримав 30 000 гривень.

Позивач вказує, що він як позичальник зобов`язувався повернути кредит та проценти за користування кредитом в розмірі та порядку визначених договором.

04.07.2019 року позивач отримав вимогу про погашення кредитної заборгованості від ТОВ ФК «Довіра та гарантія» в сумі 31 469,83 грн., позивач вказує, що йому не зрозуміло як виникла така заборгованість, тому просить суд визнати недійсним договір факторингу №06/19-3 від 20 червня 2019 року укладений між АТ «Кредобанк» та ТОВ ФК «Довіра та Гарантія».

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_2 надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити (а.с. 59).

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав відзив, в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та пояснив, що 28.08.2017 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відповідно до чинного законодавства України, укладений договір факторингу із відступленням прав вимоги за кредитними договорами в тому числі і за кредитним договором «О6903699/1 від 11.06.2017 року укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк».

Можливість такої заміни кредитора передбачена положеннями ст. 512 ЦК України. Суть правовідносин полягає в тому, що первісний кредитор поступається (передає) свої права в зобов`язанні (право вимоги боргу) іншій особі (новому кредитору). У результаті до останнього переходять усі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент їх переходу (ст. 514 ЦКУ).

Поняття договору факторингу визначено ст. 1077 ЦК України: 1) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором; 2) зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Кредитор за договором поступається третій особі своїми вимогами до боржника. Таким чином, новий кредитор замінює попереднього кредитора в зобов`язанні в обсязі переданих йому прав. Крім того, за загальним правилом, в обох випадках первісний кредитор не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником вимоги, яка є предметом поступки. При цьому не потрібна згода боржника на передачу прав кредитором, (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частин першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В той же час, ст. 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 по справі № 6-2940ц15 застосував наступну правову позицію: «Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.»

Аналогічні правові позиції містяться у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року по справі № 910/31110/15, від 01 червня 2016 року по справі № 3-449гс16.

Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, Позивач не є стороною оспорюваних нею правочинів, у зв`язку з чим єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку є доведення факту порушення прав і законних інтересів позивача оспорюваними договорами.

При цьому, згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнанні або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо буди, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звертає увагу суду, що договір факторингу передбачає лише заміну кредитора у зобов`язанні, не припиняє самого зобов`язання, а тільки приводить до вибуття однієї сторони на місце якої приходить інша особа (інший кредитор). Також, згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник відповідача ПАТ «Кредобанк» у судове засідання не з`явився, про час тамісце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 46).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах позивача необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд встановив, що 03.05.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» було укладено договір про встановлення ліміту кредитування №6903699 та оформлено анкету для надання банківських послуг фізичним особам, відповідно до яких позивач отримав 30 000 гривень (а.с.8-9).

Позивач вказує, що він як позичальник зобов`язувався повернути кредит та проценти за користуванням кредитом в розмірі та порядку визначених договором.

04.07.2019 року позивач отримав вимогу про погашення кредитної заборгованості від ТОВ ФК «Довіра та гарантія» в сумі 31 469 грн. 83 коп. (а.с.13), позивач вказує, що йому не зрозуміло як виникла така заборгованість та тому звертається до суду з даним позовом.

Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та ч.1 ст. 514 ЦК України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

28.08.2017 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відповідно до чинного законодавства України, укладений договір факторингу із відступленням прав вимоги за кредитними договорами в тому числі і за кредитним договором «О6903699/1 від 11.06.2017 року укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк» (а.с.15-26).

Можливість такої заміни кредитора передбачена положеннями ст. 512 ЦК України. Суть правовідносин полягає в тому, що первісний кредитор поступається (передає) свої права в зобов`язанні (право вимоги боргу) іншій особі (новому кредитору). У результаті до останнього переходять усі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент їх переходу (ст. 514 ЦК).

Так, відповідно до ч. І ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право шмагати від боржники виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Також, чинним законодавством України передбачено порядок та підстави зміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. І ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги.

Тобто, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Наслідком укладення договору відступлення права вимоги є втрата первісним кредитором прав та обов`язків за зобов`язанням, права та вимоги за яким були відступлені новому кредитору у визначеному сторонами обсязі. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Вказана послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-301 цс. Отже, з точки зору цивільного права операція вважається факторингом, якщо виконуються такі умови: одна сторона (фактор) передає іншій стороні (клієнту) кошти у розпорядження; інша сторона (клієнт) вносить плату Фактору за отримані від нього у розпорядження кошти; інша сторона (клієнт) відступає право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не передбачено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні новий кредитор несе ризик настання нєсприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання борозникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні

Отже, за змістом ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник, який не отримав доказів переходу до нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс 15.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

За таких обставин суд вважає можливим відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю ФК «Довіра та гарантія» про захист прав споживача, визнання недійним договору факторингу.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору факторингу в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 216, 509-512, 516, 517, 639, 1077, 1079 ЦК України, ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» про захист прав споживача, визнання недійним договору факторингу.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко