ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5598/20 Справа № 216/1926/19 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1926/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Криворізьке лісове господарство»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 січня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Криворізьке лісове господарство» (надалі - ДП «Криворізький лісгосп») про стягнення остаточного розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , в період з 30.01.2015 року по 27.09.2018 року, перебувала в трудових відносинах з ДП «Криворізький лісгосп».

27.09.2018 року, наказом №29К від 25.09.2018 року, позивачка була звільнена відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП, за згодою сторін. У день звільнення їй було видано трудову книжку та проведено остаточний розрахунок.

28.02.2019 року позивачка отримала повідомлення з ПАТ «Укрпошта» про надходження поштового переказу від ДП «Криворізький лісгосп» в розмірі 135,00 грн., який було нею отримано 05.03.2019 року.

Таким чином, на переконання позвачки, є всі підстави вважати, що відповідач провів розрахунок при звільненні не в повному обсязі.

Відповідно до відомостей про суми виплачених доходів та утриманих податків, заробітна плата позивачки за останні 12 календарних місяців роботи, починаючи з 4 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року, складає 89984,13 грн, таким чином, її середньоденна заробітна плата становить 254,19 грн.

Затримка при остаточному розрахунку дорівнює 159 календарних днів, позивачка просила суд стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40416,21 грн.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Криворізький лісгосп» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27 вересня 2018 року по 05 березня 2019 року в розмірі 31020,00 грн.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Стягнуто з ДП «Криворізький лісгосп» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44 838,00, залишивши без змін рішення суду в іншій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не вірно застосовано положення ст. 117 КЗпП України та не враховано, що середній заробіток підлягає стягненню за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не за 110 робочих днів, як розрахував суд першої інстанції.

Позивачка погоджується із розміром встановленого судом першої інстанції розміром середньоденного заробітку, однак вважає, що розрахунок має проводитись шляхом множення середньоденного заробітку на всі дні затримки розрахунку при звільненні, що становить 44 838,00 грн., виходячи з такого розрахунку: 282,00 грн. х 159 календарних днів.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Криворізьке лісове господарство» в період з 30.01.2015 року по 27.09.2018 року , що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8).

Наказом № 29К від 25.09.2018 року позивачка звільнена з роботи за згодою сторін, на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7).

Згідно повідомлення про надходження поштового переказу (а.с. 9) та поштового переказу (а.с. 11), Державне підприємство «Криворізьке лісове господарство» надіслало на ім`я ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 135,00 грн., які були отримані позивачем 05.03.2019 року.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 14.03.2019 №30129/10/04-36-56-09 (а.с. 10) заробітна плата позивача за останні 12 календарних місяців роботи, починаючи з 4 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року, складає 89984,13 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні роботодавець не провів з нею розрахунку у повному обсязі, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у день звільнення Державне підприємство «Криворізьке лісове господарство» не виплатило позивачці всіх належних при звільненні сум та остаточний розрахунок при звільнені з позивачкою було проведено у березні 2019 року, що й є підставою для застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень згаданого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються джоводи апеляційної скарги щодо необхідності розраховувати період затримки виплати заробітнох плати, виходячи з кількості календарних днів, а не робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивачки із займаних посад - 27 вересня 2018 року, відповідач ДП «Криворізький лісгосп» не провів виплату позивачці всіх належних сум, та остаточний розрахунок з нею проведено лише 05 березня 2019 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 27 вересня 2018 року по 05 березня 2019 року, що становить 110 робочих днів.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється з виплат за попередні два місяці. Час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір середньоденного заробітку позивачки для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено судом першої інстанції у сумі 282,00 грн., з урахуванням вищенаведених положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, та цей розмір визнається позивачкою.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивачки складає 31 020,00 грн. (282,00 грн. х 110 робочих днів).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: