11.05.2020 Єдиний унікальний номер 205/1459/20
Провадження № 2/205/1342/20
11 травня 2020 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Шавули В.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання житла, -
26 лютого 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання житла (а.с. 1-4).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , іншим співвласником даної квартири є ОСОБА_2 .
Позивач та відповідач не зареєстровані у вказаній квартирі, а відповідач з лютого 2019 року взагалі не проживає та не з`являється за вказаною адресою, так як мешкає у Росії. У зв`язку із чим, відповідач з лютого 2019 року по теперішній час не бере участі в утриманні вказаної квартири, вартість всіх комунальних послуг сплачує позивач.
Враховуючи те, що відповідач не проживає у даній квартирі та не бере участь у витратах на утримання квартири, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому, просить суд стягнути із відповідача на свою користь кошти за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі 7 913,50 грн., зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь ас прострочення, три процента річних від простроченої суми у розмірі 474,80 грн., усього разом 8 388,30 грн., якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; стягнути судовий збір.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.20).
Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місцезнаходження, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади оголошення.
Відповідач відзиву на позов не надавав.
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку.
Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.7,8).
Із розрахунку по особовому рахунку 34-130008 вбачається, що основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3 (а.с.12).
Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування.
Правило ст. 360 ЦК застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов`язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір.
За змістом ст.358 ЦК України, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але, оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом.
Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.
Інститутом, що дозволяє кожному співвласникові розширити обсяг повноважень щодо своєї частки, залишаючись при цьому співвласником, є домовленість про порядок володіння та користування майном.
Така домовленість оформляється договором. З огляду на відсутність спеціальних норм при вирішенні питання про належну форму договору про визначення порядку володіння та користування спільним майном слід керуватися загальними положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст. 639 ЦК).
Договір про визначення порядку володіння та користування спільним майном може стосуватися як усього спільного майна, так і його частини, а його сторонами можуть бути двоє, кілька або усі співвласники. Якщо договір укладається не між усіма співвласниками, обов`язковою умовою його нотаріального посвідчення є надання письмової згоди співвласниками, які не беруть у договорі участь, про встановлення порядку володіння та користування майном або конкретними його частинами.
Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об`єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників).
Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позову так як належних, достатніх, достовірних доказів того, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири та відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язана брати участь у витратах на утримання спірного спільного майна позивачем не надано.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім вимог встановлених цим Кодексом.
Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Крім того, згідно статті 141 ЦПК України, вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому судовий збір сплачений позивачем відшкодуванню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.322, 357, 358, 360, 776, 778 ЦК України, Житловим кодексом Української РСР, ст.ст. ст.ст.4,6,10,12,13,81-83,141,247,263-264, 268, 279, 280-282 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання житла, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст.ст. 284, 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В.С.Шавула