ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4455/20 Справа № 202/6404/19 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.

ПОСТАНОВА
26 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Акцент-Банк про захист прав споживачів та про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, -
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Акцент-Банк про захист прав споживачів та про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором (а.с. 1-9).
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що нею 06.05.2018 було укладено кредитний договір на 23 місяця в сумі 28 395 грн. Вона сплачувала 4735 гривень кожного місяця для того, щоб розрахуватись у пільговий період 6 місяців. Останній платіж, замість 25.11.2018, нею був сплачений 26.11.2018. При цьому банк, безпідставно не зарахував кошти у якості дострокового погашення кредиту, а замість того 25.12.2018 нарахував до сплати винагороду за надання фінансового інструменту у сумі 965,43 грн.. Такі дії призвели до того, що в неї сформувалась заборгованість за кредитом. Неправомірні дії відповідача завдають позивачу моральних страждань.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 107-111/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 116-120).

АТ Акцент-Банк своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України скористалось та подало відзив на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала заперечення на відзив.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні повних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивач не довів правомірності та обґрунтованості своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно Заяви позичальника ANW0RY34 (а.с. 23) ОСОБА_1 06.05.2018 погодила умови надання відповідачем кредиту у сумі 28395 грн. Строк кредиту: 23 місяця, з 06.05.2018 по 05.04.2020. Відсоткова ставка 0,12 % річних. Щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 965,43 грн. Щомісячний платіж у сумі 1236,07 грн., з 26.11.2018 у сумі 2201,5 грн, період сплати з 20 по 25 число кожного місяця.

Відповідно до паспорту банківського продукту «Розстрочка» (а.с. 24-25) зазначені умови кредитування ОСОБА_1 та сукупна вартість споживчого кредиту.

Також сторонами складено графік погашення кредиту за договором ANW0RY34 (а.с. 26).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 27) ОСОБА_1 25.06.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 28) ОСОБА_1 14.07.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 29) ОСОБА_1 22.08.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 30) ОСОБА_1 24.09.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 31) ОСОБА_1 21.10.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Таким чином, позивачем сплачено до 26.11.2018 суму за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018, яка становить 23 675 грн.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 32) ОСОБА_1 26.11.2018 року сплачено 4 735 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ANW0RY34 від 06.05.2018.

Посилання позивача, на те, що зі сплатою 26.11.2018 суми у 4 735 грн. нею було достроково погашено кредитну заборгованість, а отже зобов`язання за договором №ANW0RY34 від 06.05.2018 є припиненими є безпідставними. Вказані висновки суду є вірними і колегія суддів з ними погоджується враховуючи наступне.

Умови та графік погашення позивачем кредиту були узгоджені сторонами. Так, згідно положення 7 Заяви позичальника встановлено, що щомісячний платіж з 26.11.2018 становить 2201,5 грн. Отже банком правомірно нараховано суму винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 965,43 грн. з 26.11.2018. Таким чином при сплаті позивачем 26.11.2018 суми кредиту без урахування винагороди за надання фінансового інструменту, її зобов`язання не були виконанні в повному обсязі, що в подальшому призвело до збільшення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача визнати всі зобов`язання за кредитним договором № ANW0RY34 від 06.05.2018 року виконаними позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку із достроковим погашенням зобов`язань; зобов`язання відповідача визнати кредитний договір № ANW0RY34 від 06.05.2018 року припиненим 26.11.2018 року, у зв`язку із достроковим погашенням всіх зобов`язань позивачем та зобов`язання банк визнати помилковість інформації про наявність боргу позивача, переданої до бюро кредитних історій та здійснити спростування цієї інформації задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним п. 5 Заяви позичальника (Кредитного договору) № ANW0RY34 від 06.05.2018 року, як такий, що суперечить праву споживача.

Відповідно до п. 5 Заяви позичальника (Кредитного договору) №ANW0RY34 від 06.05.2018 року зазначено, що щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту складає 965,43 грн.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Умови та форма споживчого кредиту встановлені статтями 12,13 ЗУ "Про споживче кредитування".

Сторонами при укладанні кредитного договору № ANW0RY34 від 06.05.2018 року досягнуто всіх суттєвих умов, а відповідачем забезпечено відповідність договору положенням ЗУ «Про споживче кредитування».

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні правові підстави для визнання п. 5 Заяви позичальника (Кредитного договору) № ANW0RY34 від 06.05.2018 року недійсним.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду, що посилання позивача на постанову Верховного суду від 20.02.2019 р. у справі № 666/4957/15-ц є безпідставними, оскільки рішення по вказаній справі було прийнято з урахуванням положень законодавства, які станом на укладання кредитного договору №ANW0RY34 від 06.05.2018 року вже не були чинними.

Щодо вимог позивача стосовно компенсації моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції відмовлюячи у задоволенні позовних вимог щодо компенсації моральної шкоди дійшов вірного висновку, що в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити, оскільки вони є похідними від позивних вимог щодо необґрунтованості нарахування банком простроченої заборгованості за кредитним договором ANW0RY34 від 06.05.2018 року у задоволенні яких було відмовлено.

Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що у відповідності до ст. 626 ЦК України та умов спірного договору між сторонами склалися договірні відносини, а тому компенсація моральної шкоди не передбачена.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Доводи скарги стосовно грубого порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів не бере до уваги, оскільки несвоєчасне подання відповідачем по справі відзиву на позов не є порушенням норм процесуального права зі сторони суду, а лише є підставою для суду розглянути справу за наявними в матеріалами справи доказів без врахування обставин зазначених у відзиві та доказів наданих до нього, що і було зроблено судом, оскільки висновки суду були зроблені виходячи з матеріалів справи, а не з обставин викладених у відзиві, а посилання суду у своєму рішенні щодо подання відповідачем відзиву не є підтвердженням того, що вказані в ньому обставини лягли в основу рішення суду та його мотивів. Також, згідно наданих до апеляційного суду позивачем технічних записів судових засідань вбачається, що у підготовчому судовому засіданні судом було враховано, що відзив на позов відповідачем не поданий, а також те, що строк на подання відзиву сплив.

Доводи скарги стосовно того, що у судовому засіданні 16.01.2020 року позивача було позбавлено можливості ознайомитись з відзивом та подати відповідь на відзив, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, жодною нормою чинного процесуального законодавства суд не зобов`язано знайомити сторони зі змістом відзиву, однак, згідно наданих до апеляційного суду позивачем технічних записів судових засідань вбачається, що судом було оголошено повний текст відзиву, а не вибірково, як зазначає апелянт. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідачем було надіслано відзив на адресу позивача про що було надано відповідні докази до відзиву (а.с. 102-103). Також, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право ознайомлюватись з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, однак, позивач не скористалась вказаним правом.

Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що згідно наданих до апеляційного суду позивачем технічних записів судових засідань вбачається, що позивачем не заявлялись будь-яких заперечень щодо врахування обставин викладених у відзиві. Позивачем було надано пояснення щодо обставин викладених у відзиві. Будь-яких клопотань щодо надання позивачу часу для підготування відповіді на відзив заявлено не було.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зі сторони суду будь-яких порушень процесуального права допущено не було.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров