Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 556/1321/16-ц

провадження № 61-47804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С., від 24 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 липня 2008 року було укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого її дід ОСОБА_4 безоплатно передав у власність її матері ОСОБА_2 вищезазначений будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Вказаний договір дарування є незаконним, оскільки як її мати, так і її дід постійно говорили, що спірний будинок після смерті останнього залишиться онуці. Крім того, ОСОБА_4 у період укладення договору дарування тяжко хворів, був людиною похилого віку, підписував усі документи, довірившись своїй дочці ОСОБА_2 .

Договір дарування вчинено під впливом помилки, оскільки ОСОБА_4 подарував будинок ОСОБА_2 , маючи намір передати його у власність онуці. Крім того, в момент укладення договору дарувальник не розумів значення своїх дій внаслідок свого хворобливого стану.

З урахуванням наведеного, на підставі статей 225, 229, 230 ЦК України позивач просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, реєстраційний номер 2803.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області у складі судді Закревського Л. В. від 08 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору дарування від 09 липня 2008 року сторонами були дотримані всі вимоги діючого законодавства, текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 серпня 2018 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає порушення її прав внаслідок укладення договору дарування та які її права підлягають відновленню у випадку визнання цього договору недійсним. Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеністю правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору є неправильним, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю порушення прав позивача оспорюваним договором дарування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний договір дарування є недійсним, оскілки є фіктивним та таким, що вчинений під впливом обману, помилки та внаслідок збігу тяжких обставин за відсутності волі дарувальника, який саме їй мав намір подарувати вказаний житловий будинок. Крім того, суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що позивач доглядала за своїм дідом ОСОБА_4 за умови передання їй спірного житлового будинку вона має законне право і інтерес оспорювати договір дарування цього будинку. Обставини догляду за покійним дідусем за умови передачі їй спірного будинку визнала її мати ОСОБА_2 , однак суди не надали цьому належної оцінки.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 липня 2008 року між ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдаровуваною) укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за номером 2803.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину, є його дочка ОСОБА_2 (а.с. 170, 175-176).

20 січня 2015 року право власності на зазначений вище житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20 січня 2015 року між продавцем ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_3 (а.с. 184-189).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Таким чином захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказала, що вона є заінтересованою особою та відповідно до статті 215 ЦК України має право на оспорювання вищевказаного договору дарування, оскільки вона доглядала за ОСОБА_4 , який, на її переконання, мав намір після своєї смерті залишити належний йому будинок їй у спадщину.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивачем не наведено в чому полягає порушення її прав внаслідок укладення договору дарування та які її права підлягають відновленню у випадку визнання цього договору недійсним, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

При цьому суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку доводам позивача щодо наявності правових підстав, передбачених статтями 203, 215, 225, 229, 230 ЦК України, для визнання недійсним оскаржуваного договору дарування, вказавши про наявність самостійних підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю останньою факту порушення її прав укладенням вказаного договору.

Так, матеріали справи не містять даних про те, що за життя власник спірного будинку розпорядився ним на користь позивача. Також відсутні дані про те, що остання може претендувати на спірний будинок як спадкоємець ОСОБА_5 , оскільки єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину , є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 175-176).

За таких обставин доводи касаційної скарги про наявність у ОСОБА_1 права або інтересу на оспорювання договору дарування є безпідставними.

Заявник помилково ототожнює право на пред`явлення позову та право на задоволення позову, які носять самостійний характер.

За своїм змістом право на пред`явлення позову означає право на процес незалежно від його результату, право на діяльність суду щодо розгляду та вирішення вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або законного інтересу, тобто право на одержання рішення незалежно від його змісту і характеру. Таким чином, право на пред`явлення позову є процесуальною категорією, оскільки наявність цього права в зацікавленої особи зовсім не залежить від наявності в неї того суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту.

Наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не засновані на законі, і відмовити у їх задоволенні.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної правової оцінки тій обставині, що відповідач ОСОБА_2 визнала позов, є безпідставними.

Так, ухвалою від 14 березня 2018 року суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову з підстав наявності у справі третьої особи ОСОБА_3 , який купив спірний будинок у ОСОБА_2 20 січня 2015 року.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара