Справа № 274/254/18
Провадження № 2/0274/180/20
Рішення

Іменем України

20.05.2020 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., сторін, представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, відповідно до якого просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 92337,59 грн., в тому числі : 41800,00 грн., сума основного боргу; 36460,87 грн. - проценти за користування коштами; 10909,80 - втрати від інфляції; 3166,92 грн. - 3 % річних.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.04.2011 року до нього звернувся відповідач з проханням позичити йому 41800 грн. Враховуючи те, що він добре знав відповідача і на той час в нього була така сума коштів, він погодився позичити йому 41800,00 грн., за умови повернення вказаної суми до 01.01.2016 року. На підтвердження передачі грошей відповідач власноручно написав йому розписку і отримав гроші. Однак в подальшому відповідач свої зобов"язання не виконав, на його неодноразові звернення не реагував, тому він вимушений звертатися до суду із даним позовом.

18.09.2019 року на адресу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області представником відповідача ОСОБА_1 надано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої заперечення проти задоволення позовних вимог обґрунтовує тим, що відповідач не погоджується з твердженням того, що отримував кошти від відповідача саме в борг. Зазначений документ, який позивач називає розпискою, був власноручно написаний відповідачем у квітні 2011 року. Передумовою написання зазначеного документу було відрахування відповідача з вищого навчального закладу. Зазначає, що на той час позивач проживав однією сім"єю з відповідачем та його матір"ю- ОСОБА_4 , саме через його відрахування виникла сварка, і під тиском матері та позивача, а також психологічним впливом було написано розписку для уникнення сварок в родині, але ніяких коштів відповідач в борг від позивача не отримував ( а.с. 61-64).

В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Додатково зазначив, що 16.04.2011 року він не передав відповідачу кошти в розмірі 41800,00 грн., можливо передав кошти в сумі 20000,00 грн., однак доказів в підтвердження даних обставин у нього немає. Зазначив, що на протязі тривалого часу він дійсно проживав з відповідачем та його матір"ю однією родиною, тому він добровільно надав кошти відповідачу на його утримання. Договору позики між ним та відповідачем немає, однак надана ним суду розписка його влаштовує, тому що вона написана власноручно відповідачем. Підтвердив, що 16.04.2011 року він не передав відповідачу коштів в сумі 41800,00 грн.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач пояснив, що дійсно в 2011 році його відрахували з вищого навчального закладу, про що дізналася його мати та відчим ( позивач), тому вдома між ними виникла сварка, в ході якої він написав документ, який позивач вважає розпискою, ніяких коштів від позивача 16.04.2011 року він в борг не отримував. Зазначив, що за його навчання у вищому навчальному закладі платила його мати. Дана розписка була написана зі слів позивача та під час емоційного впливу на нього зі сторони позивача його матері, розписка була використана, як виховний процес. Вказав, що з позивачем він прожив однією сім"єю п"ятнадцять років. Станом на 2011 рік йому було лише 21 рік, самостійного заробітку він не мав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. (Правова позиція Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором .

Договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 16.04.2011 року ОСОБА_3 було власноручно написано документ наступного змісту " ОСОБА_5 , обязуюсь вернуть ОСОБА_6 данную сумму, в размере 41800 грн ( сорок одна тисяча восемсот гривен) , которые он вложил в мою учебу и на мое содержание. Я обязуюсь вернуть полную сумму денег до указаного строка, до 01.01.2016 года." ( а.с. 7).

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Як слідує із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та дослідженого судом боргового документа, оригінал якого долучено позивачем до матеріалів справи, 16.04.2011 року кошти в сумі 41800,00 грн. позивач не передав відповідачу, документ, який позивачем надано суду в підтвердження позовних вимог не є договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, оскільки в ньому відсутні відомості про те, що відповідач отримав в борг від позивача кошти в сумі 41800,00 грн., натомість зазначено що дані кошти вкладалися в його навчання та утримання, тому суд приходить до висновку що позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4,12- 13, 76-81, 258-261, 263-265, 273, 2354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2020 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко