Житомирський апеляційний суд
Справа №272/1311/19 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №272/1311/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2020 року,яке ухвалено суддею Брагіним В.І. у м. Андрушівка

встановив:

Позивач у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла в зв`язку з невиконанням вимог договору б/н, укладеного між сторонами 21.10.2009 р., за яким відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Оскільки належним чином зобов`язання відповідачем не виконувались, станом на 31.08.2019 р. виникла заборгованість в розмірі 121 237,18 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1354,27 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 112 333,52 грн, заборгованості за пенею та комісією в сумі 1300 грн; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) 5749,39 грн., які позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором б/н від 21.10.2009 р. в розмірі непогашеного тіла кредиту в сумі 1354,27 грн. та 21,46 грн. сплаченого банком судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем було підписано заяву при укладенні кредитного договору № б/н від 21.10.2009 р., чим останній підтвердив свою згоду на те, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписанням вказаної анкети-заяви, відповідач погодив, що повністю згоден з вказаними Умовами та Правилами, розуміє їх зміст та зобов`язується їх виконувати, зобов`язується самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів на сайті банку. Крім того, Банк посилається на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем та містить усі істотні умови договору щодо нарахування відсотків, пені та штрафів за користування кредитними коштами.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 21 жовтня 2009 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір, за умовами якого Банк надав відповідачу 500 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку - кредитка «Універсальна».

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач погодилася з тим, що заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлена і погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку.

Відповідач підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої застосовується ставка 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних за користування кредитними коштами, передбачено пеню та штраф за невиконання зобов`язань за договором.

Згідно розрахунку позивача станом на 31.08.2019 р. у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 121 237,18 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1354,27 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 112 333,52 грн, заборгованості за пенею та комісією в сумі 1300 грн; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) 5749,39 грн.

Задовольняючи частково вимоги банку лише в частині тіла кредиту та відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь банку процентів за користування кредитом, пені та штрафів як таких, що передбачені договором, оскільки банком не доведено під час розгляду справи прийняття відповідачем саме цих умов, як складової частини спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови таких договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту.

Разом з тим Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, пеню і комісію та штрафи у фіксованій частині та процентній складовій.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, комісії, пені та штрафу, посилався на умови та правила надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування.

При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з 01 вересня 2014 року банк почав застосовувати підвищену процентну ставку 34,8 % річних за користування кредитними коштами, а з 01 квітня 2015 року - 43,2 % річних.

Підвищення процентної ставки, як зазначав банк, відбувалося відповідно до умов та правил надання банківських послуг, при цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про відкриття рахунку та приєднання до умов і правил надання банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг такі умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

У зв`язку з цим посилання в апеляційній скарзі на умови і правила надання банківських послуг як частину кредитного договору та підставу для стягнення заборгованості у запропонованому позивачем розмірі є безпідставними.

Посилання представника позивача на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем та містить істотні умови договору, в тому числі базову відсоткову ставку за користування кредитом (2,5%, тобто 30% на рік), не свідчать про згоду відповідача з умовами кредитування, оскільки під час дії кредитного договору процентна ставка змінювалась на підставі Тарифів та Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, які не можна вважати частиною кредитного договору. Судом також не встановлено, що відповідач був повідомлений про зміну процентної ставки, давав згоду на її зміну банком. Крім того, зазначене, в свою чергу впливає на розмір заборгованості за відсотками, пені та штрафів.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів як таких, що передбачені договором є вірним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді