Справа № 529/171/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Гвоздика А. Є. у приміщенні Диканського районного суду в смт. Диканька, розглянувши без проведення судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Вказуючи на те, що 05 грудня 2018 році позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 300 000 грн. На підтвердження отриманих грошових коштів відповідачем надано власноручно написану розписку, тим самим останній строку повернення коштів не зазначив, але вказав, що вказаний борг зобов`язується повернути за першою вимогою, а якщо це не буде можливим, то відповідач зобов`язується передати у власність позивачу земельну ділянку , що розташована на території Дібрівської сільської ради Диканського району Полтавської області. Потім, позивач 14. 02. 2020 року звернувся з письмовою вимогою про повернення грошових коштів протягом 15 днів з моменту отриання цієї вимоги. Але, станом на день звернення з вказаним позовом до суду грошові кошти так позивачу і не повернуто. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 300000 грн. 00 коп., проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 56 726 грн. 06 коп. та понесені при подачі позову до суду судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу в сумі загальній сумі 9 000 грн. 00 коп.

Ухвалою судді від 16 березня 2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

З наявної у матеріалах справи оголошення про повідомлення розгляду справи відповідача яке було розміщено на веб-сайті Диканського районного суду вбачається, що відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді заздалегідь, однак у визначений їй строк відзиву на позов або якихось клопотань суду не подала, що в свою чергу суд вважає свідчить про байдуже ставлення відповідача як до вимог позивача, так і до розгляду справи стосовно неї.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом достовірно встановлено, що 05 грудня 2018 року ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_2 кошти в сумі 300 000 грн. Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти за першою вимогою, а якщо не буде такою можливості то зобов`язувався передати у власність позивачу земельну ділянку, що розташована на території Дібрівської сільської ради Диканського району Полтавської області, про що останній видав розписку від 05. 12. 2018 року. Але, позивачем було надіслано відповідачу вимогу про повернення протягом 15 днів вказаної суми коштів з 20% річних за користування коштами, але до дня звернення з вказаним позовом до суду, позичальник ОСОБА_2 позики не повернув.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки вищевказаними договорами позики не встановлено розмір процентів, останні визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за розпискою в загальній сумі 300 000 грн. та проценти за користування грошовими коштами, які складають в загальній сумі 56 726 грн. 06 коп.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу.

Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Також, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача по справі понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3567 грн. 26 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн., які підтверджено відповідним актом, договором про надання такої допомоги, розрахунками.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 207, 625, 639, 1047-1050 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , який проживає в с. Діброва Диканського району Полтавської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка Зіньківського району Полтавської області та жителя с. Діброва Диканського району Полтавської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в загальній сумі 356 726 (триста п`ятдесят шість тисяч сімсот двадцять шість) грн. 06 коп.

Стягти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені за подання позовної заяви - судовий збір в сумі 3567 (три тисячі п`ятсот шістдесят сім) грн. 26 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп., а всього в загальній сумі 9 567 (дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят сім) грн. 26 коп.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: