№ 201/422/19
провадження 2/201/445/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 січня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 27 вересня 1965 року вона, мешкаючи в м. Запоріжжя, була прийнята на посаду робочої до Запорізького спеціалізованого ремонтно-будівельного управління «Дніпроремонттрест», це було державне підприємство, центральний офіс якого знаходився у м. Дніпропетровську. 14 грудня 1965 року вона була направлена на навчання на електрозварювальника до міста Дніпропетровська. В тому ж році у м. Дніпропетровську вона познайомилась з ОСОБА_4 , 1934 року народження, яка мешкала в м. Дніпропетровську; вони з нею за короткий час стали подругами. Також, познайомилась з її чоловіком ОСОБА_5 . З 1966 року, вона працювала електрозварювальником на вказаному підприємстві до вересня 1968 року, працювала на будівництві, по стану здоров`я, була змушена звільнитись. З вересня 1968 року працювала касиром на Запорізькому автотранспортному підприємстві, в подальшому працювала в торговій мережі запорізьких магазинів до листопада 1976 року. Всі роки з родиною ОСОБА_6 вони близько спілкувались, дружили родинами, сумісно відпочивали.

В зв`язку з розлученням з її першим чоловіком, вона була змушена повернутись з м. Запоріжжя в рідне смт. Якимівку Запорізької області, де вона продовжила трудову діяльність в районному об`єднані громадського харчування Якимівського РПС. З родиною ОСОБА_6 вона продовжувала спілкуватись, багаторазово бувала в гостях у них, а вони в неї. Також, родина ОСОБА_6 з кінця 1970 року були знайомі з її другим чоловіком ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть.

В середині 1990-х років помер ОСОБА_5 . В липні 1998 року позивачка була звільнена в зв`язку із скороченням штату в Районному об`єднані громадського харчування Якимівського РПС. В зв`язку з кризовим становищем в державі та передпенсійним віком працевлаштуватись їй не вдавалося, існувала на випадкові заробітки.

Вона мешкала та мешкає в багатоквартирному будинку, земельного паю не має, присадибної земельної ділянки в неї також не має; її матеріальне становище було вкрай тяжке. Вимушена була постійно займати грошові кошти у знайомих. Станом на 2000-2001 рік ОСОБА_4 була також пенсіонеркою, дітей та близьких родичів в неї не було, але її систематично матеріально підтримував її далекий родич ОСОБА_8 , який постійно мешкав в м. Житомирі, але мав наміри на її житлову квартиру. Поміч була на відповідному рівні, та давала можливість економити свою пенсію ОСОБА_4 , з ним позивачка також познайомилась.

В січні 2001 року, як стверджує позивачка, в неї було настільки скрутне становище, що змусило мене укласти письмовий договір займу грошових коштів з мешканкою с. Новоданилівка Якимівського району ОСОБА_9 . На підставі угоди від 16 січня 2001 року позивачка отримала від ОСОБА_9 1000 гривень та взяла на себе зобов`язання повертати вказану суму коштів з моменту отримання пенсії з жовтня 2001 року.

В квітні 2001 року вона відвідувала свою близьку подругу ОСОБА_4 , та поскаржилась їй на своє скрутне фінансове становище, повідомила її про існування договору займу з ОСОБА_9 ОСОБА_4 близько сприйняла її проблеми в житті, і маючи матеріальну можливість, пообіцяла допомагати їй матеріально, надаючи частину своєї пенсії та продукти харчування. Окрім цього ОСОБА_4 надала їй свою одежу. Їй було дуже соромно, але вона була змушена прийняти допомогу від неї. З червня 2001 року по серпень 2002 року вона знаходилася на утриманні ОСОБА_4 , систематично отримуючи від неї продукти харчування та грошові кошти в розмірі 100-120 грн. щомісячно. Грошові кошти та продукти харчування вона отримувала від ОСОБА_4 , 1934 року народження особисто або через ОСОБА_10 , яка приїздила з м. Дніпропетровська в с. Новоданилівка Якимівського району.

Свою, призначену їй пенсію, з листопада 2001 року, вона була змушена віддавати ОСОБА_9 в якості відшкодування боргу по укладеному з нею договору займу, що документально стверджується долученими копіями угоди та розписок. Розмір її пенсії складав на той час 80-90 гривень, що підтверджується копією Довідки УПФУ Якимівського району від 12 січня 2017 року. Відтак, враховуючи щомісячні боргові зобов`язання перед ОСОБА_9 , на виконання яких вона своєчасно передавала їй свої кошти від своєї пенсії, єдиним джерелом для її існування були щомісячно 100-120 грн. та продукти харчування отримані нею від її подруги ОСОБА_4 . Більше того, станом на той час, вона вже була непрацездатною особою.

Під час особистого спілкування влітку 2002 року з ОСОБА_4 , яка хворіла на онкологічну хворобу, вона поділилась своїми планами на майбутнє залишити позивачці в спадщину зазначену квартиру та грошові кошти в розмірі 4700 радянських карб., які знаходились на її ощадній книжці Ощадбанку СРСР. При цьому, ОСОБА_4 також пояснила мені, що ОСОБА_8 має житло в м. Житомирі, є досить заможною людиною, і раніше з нею взагалі не спілкувався. Потім ОСОБА_4 показала їй, де в шафі знаходяться оригінали документів, в тому числі її ощадної книжки Ощадбанку СРСР та Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та надала їй комплект ключів від вхідних дверей до вказаної при.

Останній раз вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти та продукти в серпні 2002 року. Приблизно 08 вересня 2002 року вона, приїхавши у м. Дніпропетровськ До ОСОБА_4 , дізналася про її смерть від ОСОБА_8 .. При нагоді, взявши оригінали ощадної книжки Ощадбанку СРСР на ім`я ОСОБА_4 та правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_1 , вона зробила копії вказаних документів, а оригінали поклала на місце у шафу; також зробила копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 .. Користуючись отриманими ключами, після смерті ОСОБА_4 вона неодноразово приїздила до квартири АДРЕСА_1 та здійснювала в ній генеральне прибирання. Більше того, вона навіть здійснювала у вказаній квартирі поточний ремонт, переклейку шпалер в одній із кімнат та побілку стелі, уклавши договір з майстром, та отримувала Акти виконаних робіт. Одного разу, під час її знаходження в квартирі, навідався ОСОБА_8 , який намагався створити скандал; пізніше, коли вона в черговий раз приїхала до квартири, з`ясувалось, що вищевказані документи зникли.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року) часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , є момент її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до положень ст. 531 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року), до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

На теперішній час, після юридичної консультації, та у зв`язку із відсутністю спадкоємців 1-ї 2-ї черги після смерті ОСОБА_4 , відповідно до ст. 531 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року), вона розуміє, що знаходячись більше одного року з червня 2001 року по серпень 2002 року на утриманні померлої ОСОБА_4 , будучи непрацездатною особою, вона має право на спадкування за померлою ОСОБА_4 , 1934 року народження. Більше того, враховуючи її дії по догляду за квартирою АДРЕСА_1 , котрі вона здійснювала одразу після смерті ОСОБА_4 , в тому числі її дії по здійсненню у вказаній квартирі генерального прибирання, поточного ремонту з переклейки шпалер в одній із кімнат та побілку стелі, що підтверджується долученими копіями Актів виконаних робіт, то відповідно до положень ст. 549 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року), вона фактично вступила в володіння та управління спадковим майном після смерті ОСОБА_4 - квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1 ст. 549 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивачка стверджує, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (квартирою АДРЕСА_1 ) із дотриманням строку встановленого ст. 549 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року), тобто в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 вказане підтверджується тим, що договір на генеральне прибирання квартири АДРЕСА_1 був укладений нею 28 вересня 2002 року, що підтверджується копією Акту виконаних робіт від 28 вересня 2002 року. Окрім цього, договори щодо наклейки шпалер в одній із кімнат та побілки стелі квартири АДРЕСА_1 були укладені нею також в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується долученими копіями Актів знаних робіт від 11 листопада 2002 року та 02 лютого 2003 року.

Вона є особою з дуже низьким матеріальним достатком, тому внаслідок нестачі матеріальних коштів раніше не зверталась за оформленням своїх спадкових прав на спадщину за померлою ОСОБА_4 , але отримання свідоцтва про право на спадщину строком не обмежено.

В 2017 році вона звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, перебувала на утриманні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження, з червня 2001 року по серпень 2002 року. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі №330/316/17 вказану заяву було задоволено та встановлено зазначений факт. Окрім цього, в 2017 році вона також звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , 1934 року народження, рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 у справі 330/1153/17 вказану заяву було також задоволено, та встановлено зазначений факт її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .

03 листопада 2017 року вона звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження. Вказане підтверджується копією листа Першої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 листопада 2017 року № 5023/02-14. Проте Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, із невідомих їй причин ніяк не відреагувала на прохання видати їй свідоцтво про право на спадщину і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії теж не винесла.

Вже після цього вона дізналася, що рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі № 330/316/17, та від 14 серпня 2017 року у справі № 330/1153/17 були оскаржені ОСОБА_2 (дочкою ОСОБА_8 ) та ОСОБА_3 (сином ОСОБА_11 ), котрі не погоджуються з фактами, що були встановлені судами першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1 153/17, та не визнають її право власності у порядку спадкування на чартеру АДРЕСА_1 за померлою ОСОБА_4 , 1934 року народження. Відповідно, суд апеляційної інстанції скасував рішення судів першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1153/17 та залишив у вказаних справах її заяви без розгляду в зв`язку із виникненням спору про право.

Але вважаючи, скасованими рішення було визнане її право на вказане спадкування, факт знаходження на утримання і фактичний вступ в спадщину, через скасування рішень правочину про прийняття спадщини за законом фактично надана зворотня юридична сила, спадщина вважається належною спадкоємцеві з часу її відкриття, незалежно від того, коли вона була прийнята фактично. Дане положення містилось в ч. 2 ст. 548 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня 1999 року). Окрім того, на час відкриття спадщини Кодекс не пов`язував момент виникнення права власності у спадкоємця з державною реєстрацією прав на таке майно. Лише 11 лютого 2010 року п. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України було викладено в новій редакції, відповідно до якого, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже вона, як спадкоємець, що була непрацездатною та перебувала на утриманні ОСОБА_4 з червня 2001 року по серпень 2002 року (тобто більше одного року) і після смерті ОСОБА_4 , з 28 вересня 2002 року фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (квартирою АДРЕСА_1 ) відповідно п. 1 ст. 549 ЦК Української PCP 1963 року (в редакції від 30 жовтня1999 року).

Зараз позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших належних спадкоємців немає, але вона фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про встановлення юридичних фактів і визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом. Отже звернення до відповідачів, судів, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила встановити юридичний факт, що непрацездатна ОСОБА_1 , 1946 року народження, перебувала на утриманні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження, з червня 2001 року по серпень 2002 року, встановити юридичний факт , що ОСОБА_1 , 1946 року народження, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , 1934 року народження, та визнати за нею право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , 1934 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, надали відзив, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала, не погодився з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, просив розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контри Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася із квартири АДРЕСА_1 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1997 року.

У березні 2004 року ОСОБА_8 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, а у лютому 2005 року до суду звернувся ОСОБА_11 із позовною заявою про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року позов ОСОБА_8 було задоволено, а ОСОБА_11 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року скасовано. ОСОБА_11 та ОСОБА_8 продовжено строк до 27 червня 2006 року для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_11 відмовлено. При цьому указаним рішенням апеляційного суду встановлено, що позивачі - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 беззаперечно є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 . Спадщина, якою є спірна квартира АДРЕСА_1 , ні ким із спадкоємців не була прийнята, оскільки позивачі за ЦК України 1963 року не належали до кола спадкоємців та згідно із ст. 1258, 1265, 1267 ЦК України 2003 року є спадкоємцями п`ятої черги і їхні частки в спадщині є рівними.

Ухвалою апеляційного суду АР Крим від 18 жовтня 2007 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року залишено без змін.

02 червня 2006 року ОСОБА_8 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .. Крім того, 09 червня 2006 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини після смерті його двоюрідної сестри ОСОБА_4 . Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. від 13 листопада 2013 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_4 .. Підставою для відмови стала неможливість встановити родинний зв`язок ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , зокрема відсутні докази на підтвердження родинного зв`язку між одним із батьків ОСОБА_13 : ОСОБА_14 - мати або ОСОБА_13 з ОСОБА_15 або ОСОБА_16 . В матеріалах справи на підтвердження факту родинних відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_4 наявні наступні докази: свідоцтво про народження ОСОБА_8 , де його батьками записано ОСОБА_13 та ОСОБА_17 ; довідкою Відділу реєстрації актів громадянського стану Канівського районного управління юстиції Черкаської області від 11 жовтня 2002 року, де зазначено, що у 1924 році зареєстроване одруження ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_18 ; архівною довідкою виданою Державним архівом Черкаської області 27 листопада 2013 року, про те, що у метричній книзі про народження Різдво-Богородицької церкви с. Яблунів Канівського повіту ОСОБА_19 є відомості про народження ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої є ОСОБА_21 та його законна дружина ОСОБА_22 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_23 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_6 ), де батьками зазначено ОСОБА_24 та ОСОБА_25 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_26 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_27 ), батьками якої є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, до якої також увійшла частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_28 серії НОМЕР_3 , а також свідоцтвом про одруження ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_30 ».

У встановлений законом строк 04 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. від 22 грудня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті її батька ОСОБА_8 , оскільки вчинення такої нотаріальної дії протирічить діючому законодавству України. Зокрема приватний нотаріус у своїй постанові зазначила, що ОСОБА_8 двічі прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 : перший раз - шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, що передбачав діючий Цивільний кодекс УРСР, оскільки проживав у вказаній квартирі та сплачував комунальні послуги; вдруге - шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини у період дії ЦК України. Але незалежно від того, коли відбулось прийняття спадщини, до спадщини що відкрилась в період чинності Цивільного кодексу УРСР, застосуванню підлягають норми законодавства чинного на час відкриття спадщини. Таким чином, нотаріус дійшов до висновку, що ОСОБА_8 не відноситься до числа будь-яких спадкоємців за законом відповідно до ЦК УРСР та не мав право спадкувати майно померлої ОСОБА_4 , а тому відповідно у його доньки ОСОБА_2 право на спадкування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не вникає.

В 2017 році ОСОБА_1 звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, перебувала на утриманні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження, з червня 2001 року по серпень 2002 року. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі №330/316/17 вказану заяву було задоволено та встановлено зазначений факт. Окрім цього, в 2017 році вона також звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , 1934 року народження, рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 у справі 330/1153/17 вказану заяву було також задоволено, та встановлено зазначений факт її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження. Вказане підтверджується копією листа Першої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 листопада 2017 року № 5023/02-14. Проте Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, із невідомих їй причин ніяк не відреагувала на прохання видати їй свідоцтво про право на спадщину і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії теж не винесла.

Але рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі № 330/316/17, та від 14 серпня 2017 року у справі № 330/1153/17 були оскаржені ОСОБА_2 (дочкою ОСОБА_8 ) та ОСОБА_3 (сином ОСОБА_11 ), котрі не погоджуються з фактами, що були встановлені судами першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1 153/17, та не визнають право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування на чартеру АДРЕСА_1 за померлою ОСОБА_4 , 1934 року народження. Відповідно, суд апеляційної інстанції скасував рішення судів першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1153/17 та залишив у вказаних справах її заяви без розгляду в зв`язку із виникненням спору про право.

Позивач вважає за необхідне вирішити питання про вказану спадщину, інших належних спадкоємців немає, але вона фактично не має можливості реалізувати свої законні права на вказане майно. В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про встановлення юридичних фактів і визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом. Звернення до відповідачів, судів, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася із квартири АДРЕСА_1 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1997 року.

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт ОСОБА_4 як спадкодавцем не складався.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У березні 2004 року ОСОБА_8 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, а у лютому 2005 року до суду звернувся ОСОБА_11 із позовною заявою про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року позов ОСОБА_8 було задоволено, а ОСОБА_11 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року скасовано. ОСОБА_11 та ОСОБА_8 продовжено строк до 27 червня 2006 року для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_11 відмовлено. При цьому указаним рішенням апеляційного суду встановлено, що позивачі - ОСОБА_8 та ОСОБА_11 беззаперечно є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 . Спадщина, якою є спірна квартира АДРЕСА_1 , ні ким із спадкоємців не була прийнята, оскільки позивачі за ЦК України 1963 року не належали до кола спадкоємців та згідно із ст. 1258, 1265, 1267 ЦК України 2003 року є спадкоємцями п`ятої черги і їхні частки в спадщині є рівними.

Ухвалою апеляційного суду АР Крим від 18 жовтня 2007 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року залишено без змін.

02 червня 2006 року ОСОБА_8 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .. Крім того, 09 червня 2006 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини після смерті його двоюрідної сестри ОСОБА_4 . Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. від 13 листопада 2013 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_4 .. Підставою для відмови стала неможливість встановити родинний зв`язок ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , зокрема відсутні докази на підтвердження родинного зв`язку між одним із батьків ОСОБА_13 : ОСОБА_14 - мати або ОСОБА_13 з ОСОБА_15 або ОСОБА_16 . В матеріалах справи на підтвердження факту родинних відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_4 наявні наступні докази: свідоцтво про народження ОСОБА_8 , де його батьками записано ОСОБА_13 та ОСОБА_17 ; довідкою Відділу реєстрації актів громадянського стану Канівського районного управління юстиції Черкаської області від 11 жовтня 2002 року, де зазначено, що у 1924 році зареєстроване одруження ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_18 ; архівною довідкою виданою Державним архівом Черкаської області 27 листопада 2013 року, про те, що у метричній книзі про народження Різдво-Богородицької церкви с. Яблунів Канівського повіту ОСОБА_19 є відомості про народження ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої є ОСОБА_21 та його законна дружина ОСОБА_22 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_23 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_6 ), де батьками зазначено ОСОБА_24 та ОСОБА_25 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_26 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_27 ), батьками якої є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, до якої також увійшла частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_28 серії НОМЕР_3 , а також свідоцтвом про одруження ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_30 ».

У встановлений законом строк 04 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. від 22 грудня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті її батька ОСОБА_8 , оскільки вчинення такої нотаріальної дії протирічить діючому законодавству України. Зокрема приватний нотаріус у своїй постанові зазначила, що ОСОБА_8 двічі прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 : перший раз - шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, що передбачав діючий Цивільний кодекс УРСР, оскільки проживав у вказаній квартирі та сплачував комунальні послуги; вдруге - шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини у період дії ЦК України. Але незалежно від того, коли відбулось прийняття спадщини, до спадщини що відкрилась в період чинності Цивільного кодексу УРСР, застосуванню підлягають норми законодавства чинного на час відкриття спадщини. Таким чином, нотаріус дійшов до висновку, що ОСОБА_8 не відноситься до числа будь-яких спадкоємців за законом відповідно до ЦК УРСР та не мав право спадкувати майно померлої ОСОБА_4 , а тому відповідно у його доньки ОСОБА_2 право на спадкування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не вникає.

В 2017 році ОСОБА_1 звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, перебувала на утриманні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження, з червня 2001 року по серпень 2002 року. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі №330/316/17 вказану заяву було задоволено та встановлено зазначений факт. Окрім цього, в 2017 році вона також звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , 1946 року народження, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , 1934 року народження, рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 у справі 330/1153/17 вказану заяву було також задоволено, та встановлено зазначений факт її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1934 року народження. Вказане підтверджується копією листа Першої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 листопада 2017 року № 5023/02-14. Проте Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, із невідомих їй причин ніяк не відреагувала на прохання видати їй свідоцтво про право на спадщину і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії теж не винесла.

Але рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі № 330/316/17, та від 14 серпня 2017 року у справі № 330/1153/17 були оскаржені ОСОБА_2 (дочкою ОСОБА_8 ) та ОСОБА_3 (сином ОСОБА_11 ), котрі не погоджуються з фактами, що були встановлені судами першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1 153/17, та не визнають право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування на чартеру АДРЕСА_1 за померлою ОСОБА_4 , 1934 року народження. Відповідно, суд апеляційної інстанції скасував рішення судів першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1153/17 та залишив у вказаних справах її заяви без розгляду в зв`язку із виникненням спору про право.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

ОСОБА_1 , 1946 року народження, з 10 жовтня 2001 року отримувала пенсію, була матеріально забезпеченою, працездатною, мала своє житло, звернулася до суду з позовною заявою про те, що вона була на утриманні у онкохворої ОСОБА_4 , 1934 року народження, у період з червня 2001 року по серпень 2002 року. Судом з`ясовано, що ОСОБА_8 , 1927 року народження, з 1998

року постійно проживав разом з двоюрідною сестрою, ОСОБА_4 , однією сім`єю у кв. АДРЕСА_1 .

В описовій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року судом встановлено проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_4 однією сім`єю з 1998 року, також встановлено: взимку 2002 року ОСОБА_4 тяжко захворіла, ОСОБА_8 доглядав її; навесні-влітку вони виїздили у с. Яблунів, Канівського району Черкаської області кожного року; влітку 2002 року ОСОБА_8 поклав ОСОБА_4 до центральної районної лікарні м.Канева...». Далі зазначено, що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_8 залишився мешкати в квартирі ОСОБА_4 , доглядав за житлом, сплачував комунальні платежі. У липні 2002 року, з`ясувавши хворобу, повіз з лікарні м. Канева до лікарні «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська. В описовій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року підтверджено факт проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 1998 року.

ОСОБА_4 , 1934 року народження, працювала друкарем в типографії (посвідчення № 238), пенсіонер з 1989 року, пенсія була маленькою, і у період з червня 2001 року по серпень 2002 року була хворою, тяжкоонкохворою на утриманні ОСОБА_8 . Уся її пенсія витрачалась на ліки та лікування в лікарнях, допомога ОСОБА_8 йшла на продукти харчування, сплату комунальних послуг, ремонт в квартирі.

ОСОБА_1 зазначає, що її матеріальне становище було вкрай тяжким, з низьким достатком, непрацездатна, а вже з 10 жовтня 2001 року отримувала пенсію, були підробітки, мала своє житло. У ОСОБА_4 матеріальне становище теж було вкрай тяжким, з низьким статком: маленька пенсія, витрати на лікування, постійна хвороба. Виписка з історії хвороби: ОСОБА_4 , 1934 року народження, поступила в лікувальній медичний заклад «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська 23 липня 2002 року у супроводі ОСОБА_8 у тяжкому стані. Діагноз (на рос.мов.): «туберкулез грудного отдела позвоночника, активная шадня. Назначен постельный режим. Церебральный атеросклероз, заболевание, поражающее головной мозг, прогрессирующее ухудшение памяти). В связи с ухудшением здоров`я была обнаружена миеломная болезнь, изменения і ребрах, ключицах, лопатках, в плечевых костях». Миеломная болезнь - качественная опухоль костного мозга, с нарушением работы почек, сердца, суставов».

Це доказ тяжкої хвороби ОСОБА_4 . Біля неї в лікарні добово були родичі, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та його дружина: доглядали, чергували цілодобово, годували, купували ліки, робили все, що треба по догляду за лежачою тяжкоонкохворою при смерті ОСОБА_4 , все за свої кошти.

В позовній заяві до суду ОСОБА_1 зазначає про своє утримання онкохворою ОСОБА_4 , 1934 року народження, пише (стор. З): «У період з червня 2001 до серпень 2002 року ( ОСОБА_1 ) знаходилась на утриманні ОСОБА_4 , 1934 року народження, систематично отримуючи грошові кошти у розмірі 120 грн., щомісячно.... Отримувала від ОСОБА_4 особисто або через ОСОБА_9 , яка приїздила з м. Дніпропетровська».

Але ОСОБА_4 у період з червня 2001 року по серпень 2002 року мешкала з ОСОБА_8 у с. Яблунів, Канівського району Черкаської області, у м. Житомир і тільки 23 липня 2002 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 була привезена в лікарню «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська. Тобто, мабудь, на думку позивачки, ОСОБА_4 повинна була у період з червня 2001 року по серпень 2002 року, приїжджати до м. Дніпропетровська з села Яблунів, Канівського району Черкаської області, восени-взимку з м. Житомира, з лікарні м. Канева, з лікарні м. Дніпропетровська кожного місяця, щоб утримувати працездатну, молодшу ОСОБА_1 ..

ОСОБА_1 в позовній заяві (стор. З) вказує, що «під час особистого спілкування влітку 2002 року з ОСОБА_4 , яка хворіла на онкологічну хворобу, вона поділилась своїми планами на майбутнє, показала де в шафі знаходяться оригінали документів, свідоцтво про право власності на квартиру, дала ключі від квартири...».

Тобто, ОСОБА_4 , на думку позивача, мабудь, повинна була встати з лікарняного ліжка м. Канева влітку 2002 року, приїхати до м. Дніпропетровська, щоб поділитись планами на майбутнє з ОСОБА_1 та показати де знаходяться документи. ОСОБА_4 влітку 2002 року мешкала з ОСОБА_8 у селі Яблунів, Канівського району Черкаської області, де вже тяжко захворіла. ОСОБА_8 поклав її влітку 2002 року до Центральної районної лікарні м. Канева. Це встановлено в рішенні суду.

Крім того, ОСОБА_1 в позовній заяві вказує, що (стор. З): «останній раз вона отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в серпні 2002 року». Але стороною відповідача надана виписка з історії хвороби ОСОБА_4 , де написано: « ОСОБА_4 , 1934 року народження, поступила в лікувальній медичний заклад «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська 23 липня 2002 року у супроводі ОСОБА_8 у тяжкому стані. Вона вже була в лікарні лежачою тяжкоонкохворою.

Влітку 2001 року, навесні-влітку 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 мешкали у с. Яблунів, Канівського району Черкаської області, їх провідували: двоюрідний брат ОСОБА_11 з дружиною, які на той час там мешкали постійно, ОСОБА_3 , коли приїздив до батьків, що там мешкали постійно. Восени-взимку 2001 року, взимку 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 мешкали в м. Житомир, де їх постійно провідувала ОСОБА_2 ..

По підрахункам ОСОБА_1 утримання повинно бути не менше року, а ОСОБА_4 у м. Дніпропетровськ була тільки 1.5 місяці в лікарні, з 23 липня 2002 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже в цей час ніякого утримання не було.

ОСОБА_1 не надала доказів, що вона приїздила у с. Яблунів, Канівського району Черкаської області, у м. Житомир, у лікарню м. Канева, у лікарню м. Дніпропетровська, де було б зафіксовано передачу грошей від ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_1 . Немає доказів про щомісячне отримання грошей у м. Дніпропетровськ від ОСОБА_4 , бо у цей період вона там не проживала, тільки 1.5 місяці в лікарні.

ОСОБА_1 надала до суду розписки про повернення грошей ОСОБА_9 , ці розписки стосуються її самої. Але це не доказ утримання ОСОБА_4 .. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла у лікарні «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська. ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та родичі її поховали. Особи ОСОБА_1 у період з червня 2001 року по серпень 2002 року ніхто з зазначених осіб ніколи не бачили: ні в селі Яблунів, Канівського району Черкаської області, ні в м. Житомир, ні в лікарні м. Канева, ні в лікарні м. Дніпропетровська, ні на похованні, ні в квартирі, а також на поминальні дні.

Стосовно вступу в управління та володіння квартирою в позовній заяві до суду ОСОБА_1 пише: « ІНФОРМАЦІЯ_2 , приїхавши до м. Дніпропетровськ, узнає від ОСОБА_31 , що ОСОБА_4 померла, при нагоді взявши документи та свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , зробила копії (стор. З), а оригінали поклала у шафу». Тобто, що таке при нагоді: прийшла до квартири, двері відчинив ОСОБА_8 , який там постійно мешкав з 1998 року, узнає від нього про смерть ОСОБА_4 , пішла до шафи, почала там шукати документи при ОСОБА_8 , були родичі, усі були в скорботі, готувалися до поминальних днів.

Стосовно ремонту ОСОБА_1 вказує, що приїздила до квартири ОСОБА_4 , прибирала, клеїла шпалери в одній із кімнат, білила. Навіщо, у чужій квартирі, коли є своя квартира. Там проживав постійно ОСОБА_8 , він доглядав за квартирою. В матеріали справи ОСОБА_1 надано Акти виконаних робіт між ОСОБА_1 та підприємцем на прибирання квартири ОСОБА_4 . Ці акти від 28 вересня 2002 року, від 11 листопада 2002 року, від 02 лютого 2003 року. В цих актах виконаних робіт написано: прибирали, клеїли шпалери в одній із кімнат, білили. В цей же час в позовній заяві ОСОБА_1 пише, яка вона погано забезпечена, грошей нема, знаходилася на утриманні, а тут витрачається на оплату підприємцям, для прибирання чужої квартири, та ще й коли в квартирі мешкав ОСОБА_8 , провідували родичі.

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 (батько ОСОБА_2 ), залишився проживати в квартирі АДРЕСА_1 постійно, доглядав за житлом, сплачував комунальні послуги, робив ремонтні роботи, у цій квартирі він і помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . День смерті зафіксовано лікарем швидкої допомоги та дільничним міліціонером. Факт постійного проживання ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується рішеннями судів, довідкою з КЖЕП № 1543 від 29 жовтня 2004 року. ОСОБА_8 проживав постійно там з 1998 року до своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер в цій квартирі, похований у м. Дніпропетровську.

Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (на правах касаційної інстанції - Верховного Суду України), беззаперечно встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського -міськрайонного суду від 17 березня 2005 року.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила книги шостої цього кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців, до набрання чинності цим Кодексом. Відповідачі згідно ст. 1258, 1265, 1267 ЦК України 2003 року є спадкоємцями другої черги і їхні частки в спадщині є рівними. Для здійснення права на спадкування (ст. 1268, 1269 ЦК України) ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , повинні прийняти спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори.

Вказаним рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року ОСОБА_8 та ОСОБА_11 продовжено строк до 27 червня 2006 року для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_8 звернувся з письмовою заявою до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після померлої, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 . 02 червня 2006 року ОСОБА_8 прийняв спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , але не отримав свідоцтво на вказане спадкове майно, 29 жовтня 2013 року ОСОБА_8 ..

ОСОБА_2 , є рідна дочка ОСОБА_8 , спадщину прийняла після смерті батька, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 30 квітня 2014 року. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своїм рішенням від 17 жовтня 2017 року у справі № 201/574/17, вирішив: «Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , та після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ». Це рішення ще оскаржується ОСОБА_1 .

Рідний син ОСОБА_11 - ОСОБА_3 , рідна дочка ОСОБА_8 - ОСОБА_2 , є єдиними спадкоємцями на квартиру АДРЕСА_1 . Про це вказано в рішенні колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 жовтня 2007 року на правах касаційної інстанції - Верховного Суду України, інші спадкоємці відсутні.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно до ст. 1296, 1297 цього ж Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду справ про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подавати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а померлий ОСОБА_8 , який є двоюрідним братом ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , правомірно прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 , однак не встиг оформити своє право на спадкове майно, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню

П. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що правила Книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. ОСОБА_8 за кодексом 1963 року не належав до кола спадкоємців ОСОБА_4 , а отже спадщина, яка відкрилася після її смерті не була прийнята за кодексом ЦК УРСР, а за ЦК України він є спадкоємцем п`ятої черги спадкування, у зв`язку із цим він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї двоюрідної сестри.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Суддя -