Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 530/121/18

провадження № 61-44391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року у складі судді Дем`янченка С. М. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 07 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Лобова О. А., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області, про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області від 20 грудня 2017 року № 132-к його 29 грудня 2017 року було звільнено з посади спеціаліста першої категорії (страховий експерт з охорони праці) Зіньківського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Полтавській області у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вважав, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства та вказував на неврахування роботодавцем його переважного права на залишенні на роботі, як працівника з більшою кваліфікацією і продуктивністю праці, хоча обов`язки, виконувані ним як страховим експертом, залишились, їх передали на виконання іншому працівнику.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області та стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 07 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при звільненні позивача не було допущено порушень вимог трудового законодавства та її трудових прав, оскільки на підприємстві дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, що мали своїм наслідком скорочення штату працівників, відповідачем було дотримано вимоги частини третьої статті 32 КЗпП України щодо попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці. Оскільки відповідачем було дотримано процедуру і строки звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, то підстав для задоволення позову немає. Також суд вказав на відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1078/0/226-20 і протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не врахував, що його не було належним чином повідомлено про наступне звільнення з роботи як подію, яка повинна неминуче настати, оскільки статтею 49-2 КЗпП України не передбачено повідомлення працівника про можливе звільнення. Крім того, при вирішенні спору судом не дотримано вимог статті 42 КЗпП України і не враховано, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу продуктивність праці і кваліфікацію у порівнянні з іншими працівниками, які не мають належної освіти, стажу роботи страховим експертом.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2019 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 має 13 років та 1 місяць безперервного стажу роботи у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Зіньківському районі Полтавській області, де працював: з 18 листопада 2004 року - на посаді інженера з охорони праці, з 08 вересня 2017 року - на посаді спеціаліста першої категорії (страховий експерт з охорони праці).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області від 25 жовтня 2017 року № 117-ос «Про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників» з 01 січня 2018 року встановлена гранична чисельність працівників управління і визначено у термін до 01 листопада 2017 року попередити усіх працівників апарату управління під підпис про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, які вступають у дію з 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення.

З попередженням від 25 жовтня 2017 року № 01-01-795/5 про майбутні зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та про можливе майбутнє вивільнення ОСОБА_1 був ознайомлений 27 жовтня 2017 року, про що свідчить його підпис.

Попередженням від 19 грудня 2017 року № 01-01-1471/5-2 повідомлено ОСОБА_1 про розірвання трудового договору 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, враховуючи відсутність можливості запропонувати іншу посаду в управлінні для переведення з 01 січня 2018 року, з яким останній ознайомився 20 грудня 2017 року.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 20 грудня 2017 року № 131-к ОСОБА_1 було звільнено з посади спеціаліста першої категорії (страховий експерт з охорони праці) Зіньківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області з 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджено його за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Судом установлено, що відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 50 зі змінами, внесеними постановою від 14 грудня 2018 року № 63, структура робочих органів Фонду соціального страхування України з 01 січня 2018 року зазнала змін, у тому числі через припинення ряду відокремлених підрозділів робочих органів виконавчої дирекції Фонду. Зокрема, з 01 січня 2018 року підлягало припиненню Зіньківське відділення, де на посаді спеціаліста І категорії до звільнення працював ОСОБА_1 . Тому весь штат цього відділення, у тому числі й посада спеціаліста І категорії, підлягав скороченню.

Таким чином, у відповідача проводилися зміни в організації виробництва і праці (реорганізація), внаслідок яких здійснювалося скорочення штату працівників. Про можливе наступне вивільнення позивач був повідомлений попередженням від 25 жовтня 2017 року № 01-01-795/2, що відповідає порядку вивільнення працівників, передбаченому частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України.

На підставі вказаного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи позивача щодо неналежного повідомлення про наступне звільнення спростовуються встановленими судом обставинами справи і наявним в матеріалах справи попередженням ОСОБА_1 про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України від 25 жовтня 2017 року, з яким він був ознайомлений 27 жовтня 2017 року (а. с. 59).

Також безпідставним є твердження заявника, що при звільненні він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу продуктивність праці і кваліфікацію у порівнянні з іншими працівниками, які не мають належної освіти, стажу роботи страховим експертом.

Так, судом установлено, що кадровою комісією Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області під час проведення заходів зі скорочення чисельності і штату працівників, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці досліджувалися умови кваліфікації і ефективності праці усіх працівників, у тому числі Зіньківського відділення.

Комісією із кадрових питань (протокол від 19 грудня 2017 року № 4) було встановлено, що ОСОБА_1 (стаж роботи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування - 4 місяці, стаж спеціаліста з охорони праці 13 років 1 місяць) переважного права на залишення на роботі не має. За рівних умов щодо наявності освіти відповідного профіля і рівня інші працівники Зіньківського відділення Управління мали більш високі показники ефективності роботи. Зокрема, за досвідом роботи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, зважаючи на досконале володіння нормативною базою та практичними навичками роботи з усіх напрямків статутної діяльності Фонду, враховуючи якість виконуваної роботи, переваги щодо залишення на роботі із пропозиції зайняти посади у Диканському відділенні надані: ОСОБА_2 , головному бухгалтеру Зіньківського відділення Відповідача, яка має стаж роботи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування 17 років; ОСОБА_3 , головному спеціалісту Зіньківського відділення Управління, який має стаж роботи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування 17 років 4 місяці.

Посада страхового експерта з охорони праці, на яку претендує позивач, була відсутня у Зіньківському відділенні, така посада передбачена штатним розписом іншого - Диканського відділення.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не повинен обговорювати питання про доцільність перестановки (перегрупування) працівників якщо таке право не використовувалося власником або уповноваженим органом.

Право перестановки (перегрупування) було використано відповідачем щодо іншого працівника - ОСОБА_3 , якого з посади головного спеціаліста Зіньківського відділення було переведено на посаду страхового експерта з охорони праці Диканського відділення.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи касаційних скарг не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович