ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

18 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5474/18
Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/538/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщення (суддя Карапута Л.В.), ухвалене об 10 год. 32 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 20 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року і у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами, в яких просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що фактично за вказаною адресою з 2010 року мешкає тільки позивач, який оплачує всі комунальні послуги, що нараховуються на усіх зареєстрованих осіб, хоча відповідачі у зазначеній квартирі тривалий час не проживають.

Вказані позови об`єднано в одне провадження ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 листопада 2019 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року у задоволенні позовів відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що малолітня дитина не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки не може вільно обирати собі місце проживання, була зареєстрована за згодою своїх батьків та позивача, як основного квартиронаймача за даною адресою. Також судом встановлено, що спірна квартира була надана позивачу з урахуванням його дітей відповідачів у справі, де останні були зареєстровані та проживали, проте були зняті з реєстрації на підставі заочного рішення, яке в подальшому скасовано. Відповідач ОСОБА_4 перебуває на військовій службі, що є поважною причиною його не проживання в спірній квартирі на час постановлення судового рішення. Відповідач ОСОБА_2 проживала в спірній квартирі до 2012 року та до 2014 року мала вільний доступ до квартири, яку відвідувала, після заміни ключів її батьком ОСОБА_1 остання не може користуватися даною квартирою. Крім того, судом враховано, що відповідачі не мають іншого житла у власності та на праві користування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 фактично не проживає в спірній квартирі більше 10 років (з 2007 року), коли його матір та позивач розлучилися. З того часу стосунки не підтримували, жодних речей відповідача в квартирі немає, комунальні платежі він не сплачує, з квартири виїхав добровільно, жодних перешкод в користуванні квартирою позивач не чинив. ОСОБА_1 вказує, що станом на час звернення до суду з даним позовом ОСОБА_4 не знаходився на строковій військовій службі, а був призваний лише в червні 2019 року. Також позивач посилається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично не проживають в спірній квартирі з 2010 року, що підтвердила в суді ОСОБА_2 , зазначивши, що позивач ніколи перешкод в користуванні квартирою не чинив, в суд щодо усунення будь-яких порушень у користуванні вона не зверталася та не проживала з батьком по тій причині, що з ним не комфортно проживати їй зі своєю сім`єю. За доводами ОСОБА_1 , спірна квартира дійсно видавалася йому з урахуванням його дітей, однак станом на сьогодні його діти є повнолітніми і добровільно виїхали з квартири та без поважних причин не проживають в ній. У той же час квартира не надавалася позивачу для проживання його онуки ОСОБА_3 , яка ніколи не була членом сім`ї позивача і не є такою на даний час. Крім того, позивач вказує, що суд безпідставно послався на практику Європейського суду, оскільки така практика не має замінювати чинне нацональне законодавство.

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, що позивач є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 11.07.2018 року №1-27/20-4472.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №3683 від 01.06.2018 року (а.с. 7).

Станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано, що підтверджується довідкою Комунального підприємства Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації від 02.08.2018 року № 7516/564.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 134865537 від 20.08.2018 року прав власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано. Квартира є неприватизованою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 11.07.2018 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 року визнано ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 ) такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.11.2019 року скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 року.

В якості доказів, на підтвердження своєї позиції про непроживання відповідачів у спірній квартирі позивачем надано: акт від 01.06.2018 року, який судом першої інстанції не був взятий до уваги як належний та допустимий доказ. В процесі розгляду справи позивачем було надано новий доказ акт про не проживання в квартирі від 25.11.2019 року .

Згідно військового квитка виданого ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину НОМЕР_3 з 07.06.2019 року де проходить службу і на даний час (а.с. 182-184).

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

В позові позивач посилався на тривале не проживання відповідачів у спірній квартирі та покладення на нього надмірного тягара по утримання квартирою.

Натомість відповідачі діти позивача заперечували проти задоволення позову пояснюючи, що їх реєстація в квартирі та подальше проживання відбулось на підставі ордеру та трикімнатна квартира була надана позивачу з урахуванням наявності у нього дітей, внучка ж позивача зареєстрована в квартрі за місцем реєстрації матері. Зазначена квартира є їх офіційним єдиним житлом і не проживання в ній пов`язане з незнаходженням спільного рішення щодо можливості користування квартирою їх та батька.

Згідно з частиною другою ст.2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України ).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу приписів частини першої статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, закріплено право на справедливий суд.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У справі « Саган проти України» згідно з пунктом 52 Рішення поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (див., наприклад, пункт 141 рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, та наведені у ньому посилання).

Аналізуючи обставини справи, надані учасниками докази та враховуючи характер спірних правовідносин, норми права які їх регулюють, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Так, висновок суду про поважність причин не проживання в спірній квартирі ОСОБА_4 пов`язаних з перебуванням останнього на строковій військовій службі є вірним, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наданий суду в якості доказу акт про не проживання від 01.06.2018 року правомірно не взятий до уваги як належний та допустимий доказ. Наданий в процесі розгляду справи новий акт про не проживання в квартирі від 25.11.2019 року був складений під час перебування ОСОБА_4 на строковій службі. Інших доказів, які б підтверджували не проживання в квартирі ОСОБА_4 позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 тривалий час не проживають у спірній квартирі без поважних причин, а тому наявні всі підстави для задоволення позовних вимог у цій частині також не заслуговують на увагу. В судових засіданнях ОСОБА_2 пояснювала, що вона разом з чоловіком, після одруження почали проживати у спірній квартирі та проводити ремонтні роботи, пізніше у них народилась донька, яка була зареєстрована за місцем реєстрації матері і ОСОБА_1 проти такої реєстрації тривалий час не заперечував. Через погіршення відносин, які були викликані поведінкою батька, проживання в квартирі стало неможливим, а тому її сім`я вимушена була спочатку винаймати житло, а потім переїхала жити в помешкання, яке належить родині чоловіка. До 2014 року ОСОБА_2 вільно могла заходити до квартири та перебувати в ній, а потім батько змінив замки. До правоохоронних органів не зверталась, оскільки не хотіла наражати батька на неприємності. Був час коли вона та батько досягли згоди щодо приватизації та подальшого продажу квартири, але оскільки в ОСОБА_1 був непогашений кредит, то згода була досягнута.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 підтвердив, що відповідачі не проживають у квартирі через непорозуміння, які в них виникли з батьком ОСОБА_1 .

В ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що донька ОСОБА_2 нетривалий час проживала в квартирі разом з чоловіком, провели невеликий косметичний ремонт у своїй кімнаті та переслали лінолеум на кухні, але це було дуже давно, потім вони жили на орендованій квартирі, а зараз мають власну квартиру. Донька мала вільний доступ до квартири, але після того як було зламано замок злодіями, він був змінений і ключів від квартири у ОСОБА_2 не має та остання не зверталась до нього з проханням надати їй ключі. Дійсно він та донька намагались дійти згоди щодо приватизації та продажу квартири, але оскільки існують борги по сплаті за комунальні послуги то приватизація неможлива.Син ОСОБА_4 квартирою не користувався, а проживав постійно в с. Ульянівка разом з своєю матір`ю, у нього був вільний доступ до квартири, але після того, як відповідач одного разу знайшов пусті пляшки та сміття від насіння в квартирі, він заборонив сину приходити до неї.

На спростування зазначеної позиції відповідача ОСОБА_2 щодо неможливості проживати в квартирі спільно з батьком, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, як і не надано заперечень про ти цього. Єдиним доказом не проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 є акт від 25.11.2019 року , який було складено під час розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що внучка ОСОБА_3 повинна проживати та бути зареєстрованою за адресою фактичного її місця проживання та реєстрації батька, оскільки вона там фактично проживає, не заслуговують на увагу суду, оскільки при вирішенні даного спору, керуючись принципом верховенства права, суд першочергово приділяє увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, яка має реєстрацію місця проживання за місцем реєстрації матері та не може бути безпідставно позбавлена такого права.

Таким чином, постійне не проживання у квартирі АДРЕСА_1 відповідачів було викликане об`єктивними обставинами, але останні не втратили інтересу до квартири як постійного місця проживання.

Несплата за комунальні послуги відповідачами не може бути підставою для визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому позивач не позбавлений можливості стягнення понесених ним витрат на сплату за комунальні послуги з відповідачів, в тому числі і в судовому порядку.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови складено 19.05.2020 року.

Головуючий: Судді: