ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4546/20 Справа № 204/1533/19 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради про припинення прав власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, в якій, з урахуванням уточнень просив визнати припиненим право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0428 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; визнати таким, що припинив свою дію державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2002 року 111-ДМ № 009691, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів на ім`я ОСОБА_2 ; внести зміни щодо припинення права власності на зазначену земельну ділянку площею 0,0428 га, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та про припинення дії Державного акту на право приватної власності на землю до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю за № 039352; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0428 га.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 06.11.2002 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , за яким позивач прийняв у дар від ОСОБА_2 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 864 кв.м. по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 0,0428 га, на якій розташовані зазначені в договорі дарування будівлі і споруди, належала на праві приватної власності ОСОБА_2 .. Позивачем було належним чином зареєстровано право власності на домоволодіння в органах БТІ. Під час укладання договору, ОСОБА_2 не відчужила на користь позивача земельну ділянку, на якій знаходиться домоволодіння, але фактично, передаючи в дар частину будинку, здійснила на користь позивача також передачу земельної ділянки. Позивач з дати укладення договору по теперішній час користується земельною ділянкою, яка знаходиться у власності дарувальника будинку ОСОБА_2 . Позивач вважав, що після укладення договору дарування право власності на земельну ділянку перейшло до нього автоматично відповідно до ст.377 ЦК України. Про те, що земельна ділянка не належить ОСОБА_1 , позивач дізнався коли звернувся за отриманням кадастрового номеру на неї. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та не лишила спадкоємців, а тому оформити належним чином право власності на земельну ділянку на даний час неможливо, в зв`язку з чим, вимушений звернутися до суду за захистом свого права.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: суд вирішив визнати за ним право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0428 га. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач у встановленому законом порядку на підставі договору дарування набув право власності на 52/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , а тому відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України наявні підстави для визнання за позивачем права власності і на земельну ділянку площею 0,0428 га, призначену для обслуговування зазначеної частини жилого будинку, господарських будівель і споруд, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику ОСОБА_2 .. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання припиненим права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки п. 11 ч.1 ст. 346 ЦК України, на яку посилається позивач, врегульовано відносини, що виникають з приводу майна, внаслідок смерті власника, зокрема у відносинах щодо спадкування та визнання спадщини відумерлою, а в даному випадку склалися правовідносини, щодо врегулювання правового режиму земельної ділянки у разі набуття права власності на нерухомість, що на ній розташована, які врегульовані іншими нормами цивільного та земельного законодавства. Крім того, вважав такою, що не підлягає задоволенню вимога про припинення дії державного акту на право приватної власності на землю, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 346 ЦК України, ст. 140 ЗК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав та підстави для припинення права власності на землю, як «припинення дії державного акту, в свою чергу також не підлягає задоволенню вимога про внесення відповідних змін до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю, як така, що є похідною до попередніх двох.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга Дніпровської міської ради обґрунтована тим, що відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 01 січня 2002 року по 20 червня 2007 року не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Апелянт вказує, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту прав, свобод чи інтересів особи. Крім того, апелянт вказує на відсутність доказів стосовно порушеного права позивача та того, що останній звертався до компетентних органів щодо вирішення питання щодо переоформлення спірної земельної ділянки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що він у встановленому законом порядку на підставі договору дарування набув право власності на 52/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , а тому наявні підстави для визнання за ним і права власності і на земельну ділянку призначену для обслуговування зазначеної частини жилого будинку, господарських будівель і споруд, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику ОСОБА_2 .. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання припиненим права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Крім того, суд вважав такою, що не підлягає задоволенню вимога про припинення дії державного акту на право приватної власності на землю, оскільки чинним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав та підстави для припинення права власності на землю, як «припинення дії державного акту, в свою чергу також не підлягає задоволенню вимога про внесення відповідних змін до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю, як така, що є похідною до попередніх двох.

Колегія суддів із вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не може.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2002 року між гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці розміром 864 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Земельна ділянка площею 0,0428 га по АДРЕСА_2 , на якій розташовані зазначені в договорі дарування будівлі і споруди, належала на праві приватної власності ОСОБА_2 у межах згідно з планом з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Встановлено, що позивач належним чином зареєстрував своє право власності на домоволодіння, однак при укладенні договору дарування 52/100 частин домоволодіння, цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки, на якій розміщена вказана частина домоволодіння, укладено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положення чинного цивільного та земельного законодавства України спрямовані на запобігання випадкам розщеплення прав власності на житловий будинок, будівлю, споруду та на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені.

На відміну від норми ст. 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України(в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 06.11.2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до підпункту «г» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами та доповненнями) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Враховуючи той факт, що договір дарування не містить інформації щодо спірної земельної ділянки з урахуванням того, що на момент його укладання чинне законодавство не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у зв`язку із відчуженням майна, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому, колегією суддів встановлено, що позивач до компетентних органів з метою вирішення питання щодо переоформлення спірної земельної ділянки не звертався, тоді як він є власником будинку, який розташований на спірній земельній ділянці.

Тобто, матеріали справи не містять доказів , які б свідчили про порушення прав позивача, а відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.

Оскаржуване рішення як так, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради підлягає стягненню судовий збір у сумі 3321,75 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради про припинення прав власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 3321,75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко