Справа № 234/4203/20
Провадження № 2/234/1964/20
25 травня 2020 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Пікалової Н.М.,
за участю секретаря судового засідання Романенко К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 234/4203/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Ухвалою суду від 12.03.2020 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
25.05.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення від позивача, з яких вбачається, що додаткові пояснення стосуються питань отримання частини заробітної плати за березень 2017 року, відсутності у роботодавця доступу до документації через форс-мажорні обставини, а також наявності заборгованості із заробітної плати. У матеріалах справи маються надані ним докази (щомісячні розрахункові листи), які підтверджують факт встановлення простою у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». Зокрема, у щомісячних розрахункових листах зазначено: березень 2017 року - оплата простоїв не з вини працівника; квітень 2017 року - оплата простоїв не з вини працівника; травень 2017 року - оплата простоїв не з вини працівника; червень 2017 року - оплата простоїв не з вини працівника; липень 2017 року - оплата простоїв не з вини працівника, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова допомога. Вказані дані повністю узгоджуються із наступним: згідно з наказом №236-ДНД від 17.03.17 «Про встановлення простою» з 20.03.17 для всіх працівників виробничих підрозділів СП «Донецької дирекції залізничних перевезень» встановлено початок простою, про що було повідомлено працівників цих підрозділів та керівництво виробничих підрозділів. У п. 8 вказаного наказу роботодавцем одноособово прийнято рішення про нарахування заробітної плати за час простою не з вини працівників із розрахунку двох третин встановленої тарифної ставки (посадового окладу). Згідно з наказом №645-113-1 від 28.04.17 «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця» керівництвом структурного підрозділу відповідача прийнято рішення про скорочення штату працівників (п. 3), процедуру вивільнення працівників проводити відповідно до вимог чинного законодавства (п. 4), повідомити центр зайнятості про масове вивільнення працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці з 17.07.17 відповідно до вимог чинного законодавства (п. 5). Фактично відомості із щомісячних розрахункових листів (табуляграм) за березень - липень 2017 року відповідають прийнятим відповідачем наказам №236-ДНД від 17.03.17 та №645-113-1 від 28.04.17. (у тому числі відповідачем не заперечується видання цих наказів та їх адресування структурному підрозділу на якому працював позивач). У матеріалах виконання ухвали суду про витребування доказів в частині надання індивідуальних відомості про застраховану особу (форма ОК-5) стосовно позивача за даними органів Пенсійного фонду України вбачається, що відповідач відзвітував до підрозділів ДФС України про нарахування заробітної плати позивачу за березень 2017 року у розмірі - 4314,86 грн., що відповідає даним наданого позивачем розрахункового листа за березень 2017 року. Тобто, індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), що надані підрозділом Пенсійного фонду України, повністю спростовують твердження відповідача про нарахування заробітної плати лише за період до 16 березня 2017 року (як наслідок відсутності заборгованості із заробітної плати), адже відповідних доказів про виплату позивачу заробітної плати у розмірі 4314,86 грн. не надано, та повністю спростовують твердження про відсутність документообігу між структурними підрозділами після 17.03.17. Фактично відповідачем надано до суду недостовірні відомості щодо заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року. Згідно з наказом про припинення трудового договору №1529/ДН-ОС від 08.06.17 року, який не оскаржувався відповідачем та на якому мається підпис і позивача і відповідача, відповідачем одноособово прийнято рішення про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку - 16 днів. Тобто, станом на 08.06.17 відповідач був обізнаний про те, що він зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку (16 днів). Враховуючи викладене вбачається, що відповідач спочатку у наказі про припинення трудового договору №1529/ДН-ОС від 08.06.17 вказує про зобов`язання роботодавця здійснити виплату компенсації за відпустку та одноразової грошової допомоги, а під час судового розгляду надає суду інформацію про відсутність заборгованості, що між собою ніяк не узгоджується. Більш того, у інших аналогічних справах (№227/4276/19, №229/6337/19, №229/5207/19, №229/6167/19, №229/5989/19) відповідач за підписом в.о. начальника дирекції ОСОБА_2 . (та ж сама посадова особа що видавала накази про припинення трудових договорів) повідомляє: «Кількість днів компенсації у кількості 30 днів (або інша кількість днів у відповідній справі) за невикористану відпустку на день звільнення ОСОБА_3 (або іншого робітника у відповідній справі), була розрахована працівниками відділу кадрів ВП «Іловайське вагонне депо» (або іншого виробничого підрозділу у відповідній справі) на підставі особової картки форми П-2 та іншої первинної документації». Тобто, як на їх думку, відповідач фактично визнав наявність документообігу зі структурними підрозділами після 17.03.17, адже розрахунки компенсацій здійснювалися у структурних підрозділах, що знаходились у зоні ООС-АТО, а накази про припинення трудових відносин видавались у м. Лиман, що не було зоною ООС-АТО.
Крім того, зазначає, що на даний час в матеріалах справи відсутній відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, що засвідчував наявність у відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а долучений до матеріалів справи Науково-правовий висновок не є документом, який може засвідчувати форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). По-друге: у розділі VII Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України зазначено, що «Цей висновок є приватним замовленням Заявника, складеного з урахуванням фактичних обставин, повідомлених ним у своєму зверненні, а також наданих ним документів на підтвердження таких обставин. Можливість використання цього висновку, як у повному обсязі, так і в окремих його частинах щодо інших суб`єктів господарювання та інших договірних відносин має додатково встановлюватися Торгово-промисловою палатою України». У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що свідчать про додаткове встановлення будь-яких обставин щодо трудових взаємовідносин персонально між позивачем та відповідачем, а дані позивача (П .І.Б. ) взагалі не згадується у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України. Як вже було вказано вище, відповідач АТ «Українська залізниця» мав доступ до документації стосовно позивача на протязі липня 2016 року - липня 2017 року, про що ним напевно не було повідомлено Торгово-промислову палату України при подання приватного замовлення, як наслідок вказані обставини не були враховані фахівцями Торгово-промислової палати України, а тому складений ними Науково-правовий висновок не є коректним щодо трудових правовідносин між позивачем та АТ «Українська залізниця». Більш того, чинним законодавством у трудових відносинах (у даному випадку заборгованої заробітної плати) не передбачено можливості існування форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), саме через це у відповідача дотепер відсутній відповідний сертифікат ТПП України. Таким чином, на даний час у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність у відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили). За загальнодоступними даними на сайті Міністерства юстиції України з реєстру ЄДРЮОФОПГФ можливо встановити, що: відповідач АТ «Українська залізниця» має юридичну адресу: м. Київ, вул. Тверська, 5, що не є зоною проведення АТО, у даний час ООС; Регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» є відокремленим підрозділом відповідача та має місцезнаходження: Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, 22, що не є зоною проведення АТО, у даний час ООС. Таким чином, а ні АТ «Українська залізниця», а ні Регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» жодного дня не мали юридичної адресу у зоні проведення АТО, у даний час ООС. Всі кадрові рішення щодо оформлення трудових відносин, виплати заробітної плати та припинення трудових відносин приймались керівництвом АТ «Українська залізниця» (м. Київ) та/або Регіональна філія «Донецька залізниця» (м. Лиман), тобто за межами зони проведення АТО, у даний час ООС. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт знаходження паперової документації з питань трудових відносин (у томи числі щодо розміру заробітної плати) із позивачем у будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень (м. Донецьк, вул. Артема, 68) або інших містах на території зони проведення АТО, та відсутності у відповідача відповідної документації у електронному вигляді. Згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Тобто, виключно обставина втрата відповідачем первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався відновити документи у паперовому або електронному вигляді. відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Так, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
В судове засідання позивача та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у його відсутність.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, повісткою.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 працювала на посаді оператора електрозв`язку 1 класу цеху обробки інформації та телефонного зв`язку у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою.
07.06.2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про її звільнення на підставі п. 1 ст 36 КЗпП України, невикористана відпустка складає 16 днів, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 1529/ДН-ОС від 07.06.2017 року.
З розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року вбачається, що нараховано в березні 2017 року всього 4314,86 грн., до виплати 3431,10 грн., в квітні 2017 року всього 2457,06 грн., до виплати 1953,82 грн.. в травні 2017 року всього 2457,06 грн. до виплати 1953,82 грн., в червні 2017 року всього 3781,56 грн., до виплати 3007,03 грн.. Вказані розрахунки заробітної плати відповідають вимогам ст.110 КЗпП України.
Оскільки відповідачем не було подано відзив на позов, тому суд суд приймає до уваги надані позивачем письмові докази та зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Частиною 1 ст.44 КЗпП України, визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до ст.8 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст.21 КЗпП України), а обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Проте заробітна плата, відповідно до ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.
Відповідно до частини першої ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій ст.10 ЦПК України.
Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1 (п.22).
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, оскільки відповідач за період з квітня 2017 року по липня 2017 року у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства як при звільненні, так і на час розгляду справи судом.
При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати суд допускає негайне виконання рішень, але не більше ніж за один місяць, у зв`язку з чим суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за один місяць - за березень 2017 року у розмірі 4314,86 грн..
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати слід врахувати наступне.
Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).
Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»,Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.
Згідно розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, який надано позивачем, сума такої компенсації складає за березень-липень 2017 року у сумі 2985,31 грн. Компенсація розраховується станом на травень 2020 року на день ухвалення рішення судом.
Відповідно до ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).
Компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати розраховується за наступною формулою: СК - СНЗП х ІСЦЧЗ, де СК - сума компенсації; СНЗП - сума несвоєчасної виплати; ІСЦЧЗ - індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін розраховується наступним чином: ІСЦЧЗ = (ІСЦЗ1/100% х ІСЦМ2/100% …..ІСЦМ/100%)-1.
Компенсація втрати частини грошових коштів за березень 2017 року станом на травень 2020 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 1078,72 грн.
Компенсація втрати частини грошових коштів за квітень 2017 року станом на травень 2020 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 587,24 грн.
Компенсація втрати частини грошових коштів за травень 2017 року станом на травень 2020 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 547,92 грн.
Компенсація втрати частини грошових коштів за червень 2017 року станом на травень 2020 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає 771,44 грн.
В свою чергу, загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за березень, квітень, травень, червень 2017 року складає 2985,31 грн. (1078,72+587,24+547,92+771,44).
Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Крім того, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, відповідно до 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню в доход держави судовий збір у сумі 840,80 грн, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви.
Керуючись ст.ст. 12-13,76-79,81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.47, 116, 233 КЗпП України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 4314,86 грн., з утримання з цієї суми передбачених законом податків і зборів, підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в сумі 2985,31 грн. (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять грн. 31 коп.), без утримання з цієї суми передбачених законом податків і зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривен вісімдесят коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, продовжити цей строк на час дії карантину.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», , знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Тверська, 5.

Суддя:

Рішення ухвалено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.

Суддя: