Житомирський апеляційний суд
Справа №289/182/19 Головуючий у 1-й інст. Луньова Д. Ю.
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №289/182/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Луньової Д.Ю. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2011 року №б/н у сумі 121 820,89 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до банку та підписала анкету-заяву від 06 грудня 2011 року №б/н, згідно з якою отримала кредитну картку «Універсальна», а 13 грудня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку із чим, банк просить стягнути станом на 20 січня 2019 року заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 805,01 грн. та процентами за користування кредитом у сумі 110 015,88 грн. за період із 06 грудня 2011 року по 01 жовтня 2018 року.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості через недотримання банком вимог повідомлення споживача про умови кредитування. З моменту підписання фізичною особою анкети-заяви між банком і клієнтом кредитний договір вважається укладеним шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що останній не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис в анкеті-заяві свідчить про те, що позичальник повністю згодний з умовами кредитування, які пропонує банк. Відсутність підпису боржника на відповідних Умовах та правилах і Тарифах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово і викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, зокрема підписавши анкету-заяву. Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, є безпідставними, оскільки він зроблений у конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідач заперечував умови договору, а у даній справі заперечення боржника відсутні. Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2019 року в справі №642/5533/15-ц, від 04 грудня 2019 року в справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року в справі №375/250/18, чим порушив формування єдиної правозастосовчої практики. Підписавши анкету-заяву, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду з умовами кредитування та ознайомлення з Умовами та правилами і Тарифами надання банківських послуг. Факт волевиявлення відповідача суд першої інстанції не взяв до уваги, вказавши про те, що істотних умов у договорі не зазначено. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань у певні періоди часу. Виписка про рух коштів також підтверджує суму заборгованості та є належним доказом у відповідності до постанови НБУ №705. Відповідач має можливість самостійно знайомитися з балансом свого карткового рахунку шляхом отримання інформації через інтернет, оскільки зареєстрована у системі Приват24 і постійно користується цим програмним комплексом, а реєстрація в ньому не може проходити без підтвердження про ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг. Відповідач також користувалася послугою «Оплата частинами», що і призвело до заборгованості за основною сумою тіла кредиту, оскільки крім обов`язкового платежу за кредитним лімітом кредитної картки ОСОБА_1 мала також сплачувати на кредитну картку у відповідних розмірах заборгованість за отриманий товар шляхом використання послуги «Оплата частинами» для подальшого їх списання з картки в рахунок погашення щомісячних платежів. У зв`язку із тим, що відповідач кошти у необхідному розмірі не сплачувала, виникла заборгованість, яка складається із заборгованості вищевстановленого кредитного ліміту та овердрафту. При ухваленні рішення суд першої інстанції мав керуватися положеннями ст.536 ЦК України, за якими боржник зобов`язаний сплачувати проценти не за можливість скористатися кредитом, а за користування ним. У постанові від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що у правовідносинах, пов`язаних із грошовими зобов`язаннями, нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами може бути здійснене на рівні облікової ставки НБУ за аналогією закону на підставі приписів статті 1048 ЦК України. У даній справі наявні кредитні правовідносини і факт користування кредитними коштами, а тому суд не мав права відмовляти у задоволенні вимог щодо стягнення процентів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві від 06 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена, сума бажаного кредитного ліміту зазначена 2 000 грн., а банк просить стягнути тіло кредиту в сумі 11 805,01 грн. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Окрім того, із розрахунку заборгованості (з якого також не вбачається узгоджена сторонами сума кредиту) встановлено, що відповідачем на погашення отриманого кредиту за період із 13 грудня 2013 року по 20 січня 2019 року було сплачено кошти в сумі 24 406,24 грн. Позивачем не надано доказів волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору з конкретно визначеними істотними умовами - розміром тіла кредиту, розміром процентів за користування кредитом і строком повернення кредитних коштів. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 06 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.9).

Із змісту анкети-заяви слідує, що ОСОБА_1 обрала опцію платіжна картка кредитка «Універсальна». Бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/Gold зазначено у сумі 2 000 грн. Одночасно із цим, у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

В анкеті-заяві позичальника від 06 грудня 2011 року, підписаною ОСОБА_1 , зазначено кредитний ліміт у розмірі 2 000 грн. Разом із тим, у позовній заяві банк посилається на встановлення кредитного ліміту в розмірі 8 000 грн. та просить стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 805,01 грн.

Із довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 банком надавалися вісім кредитних карток, зокрема, картки номер НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2015 року, НОМЕР_2 з терміном дії до березня 2016 року, НОМЕР_3 з терміном дії до серпня 2017 року, НОМЕР_4 з терміном дії до грудня 2015 року, НОМЕР_5 з терміном дії до липня 2017 року, НОМЕР_6 з терміном дії до серпня 2017 року, НОМЕР_7 з терміном дії до січня 2018 року та картка номер НОМЕР_8 з терміном дії до січня 2018 року (а.с.82).

У довідці банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , зазначено про те, що старт карткового рахунку по карті НОМЕР_1 відбувся 14 грудня 2011 року, 13 грудня 2013 року кредитний ліміт встановлено у розмірі 8 000 грн., а 14 січня 2020 року кредитний ліміт знижено до нуля гривень (а.с.81).

У виписці руху коштів, долученій банком до апеляційної скарги, відображені операції по зазначених карткових рахунках, із яких вбачається, що ОСОБА_1 . кредитними коштами користувалася (знімала готівку в банкоматі, розраховувалася у магазинах, поповнювала рахунок мобільного зв`язку тощо), а також періодично частково погашала заборгованість (а.с.71-80).

Хоча в анкеті-заяві позичальника від 06 грудня 2011 року, підписаною останньою, сторонами досягнута згода щодо кредитного ліміту в розмірі 2 000 грн., але коли банк у односторонньому порядку збільшив кредитний ліміт до 8 000 грн., відповідач не заперечила проти такої дії банка та продовжила користуватися банківськими послугами із збільшеним кредитним лімітом, що свідчить про надання нею згоди на збільшення кредитного ліміту.

Овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у випадку перевищення суми операції за платіжною карткою понад суму залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишок на рахунку або встановленого банком ліміту овердрафту є несанкціонованим овердрафтом.

Використання позичальником грошових коштів понад 8 000 грн. є несанкціонованим овердрафтом.

Умови овердрафту прописані в Умовах та правилах надання банківських послуг, які відповідач не підписувала, а тому банком доведено надання позичальнику грошових коштів у розмірі 8 000 грн., а заборгованість у розмірі 11 805,01 грн. не може бути стягнута.

У підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування коштами банк надав витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold» і з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомилася ОСОБА_1 при погодженні та підписанні нею анкети-заяви, тобто, що ці істотні умови кредитного договору мала на увазі відповідач при вчиненні правочину. Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно доводили ті обставини, що на момент підписання відповідачем анкети-заяви умови щодо сплати процентів за користування кредитом, які передбачають визначення їх розміру та порядок нарахування, були саме такими, які зазначені у витягах із Тарифів і Умов та правил, що додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та з Умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, умови про зміну процентної ставки витяги з Тарифів та Умов і правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів за користування кредитом, на якій наполягає банк у апеляційній скарзі.

Окрім того, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить два різних пільгових періоду - 30 днів або 55 днів. При цьому базові ставки в місяць, які належить нараховувати на залишок заборгованості, різні: 3% або 2,5%. Окрім того, пільговий період 55 днів передбачає підвищення базової ставки на місяць за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року, - до 2,9%, а за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, - підвищення базової ставки на місць до 3,6%. У анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не конкретизовано, про який пільговий період домовилися сторони при укладенні договору та не обрано картку «Gold», хоча розрахунок заборгованості за процентами проведений за базовою ставкою «Універсальна gold» з 13 грудня 2013 року. Отже, при здійсненні розрахунку заборгованості за договором банк на свій розсуд провів підрахунок із використанням картки «Gold». Даний розрахунок приєднаний до позовної заяви. За таких обставин, відсутні й підстави вважати доведеною суму заборгованості за процентами за користування кредитом.

Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі, вказаному в розрахунку, тим більше, що термін дії картки НОМЕР_4 до грудня 2015 року та за карткою НОМЕР_8 - до січня 2018 року, а проценти банком нараховані по 01 жовтня 2018 року.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяги з Тарифів та Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При перегляді даної справи в апеляційному порядку колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17), де відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Окрім того, до спірних правовідносин слід застосовувати останню правову позицію Верховного Суду.

Із змісту позовної заяви вбачається, що банк просив стягнути проценти за користування коштами на умовах, встановлених договором. Із змісту апеляційної скарги також не слідує, що банк визнає ту обставину, що умовами договору не встановлений розмір процентів. За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для нарахування з власної ініціативи процентів, виходячи з розміру на рівні облікової ставки Національного банку України. Навпаки, суд першої інстанції правильно застосував норми ст.1048, 1054 ЦК України до спірних правовідносин та при цьому дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства. Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши ту обставину, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовити у стягненні процентів за користування кредитом є хибними. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил.

Із огляду на зазначене вище, колегія суддів доходить до висновку, що банком доведено наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями у вигляді тіла кредиту в сумі 8 000 грн., а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення, яким з відповідача на користь банка стягується заборгованість в сумі тіла кредиту 8 000 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому залишається у цій частині без змін.

Судовий збір стягується на користь банка пропорційно до задоволених вимог у сумі 315,52 грн., що відповідає приписам ст.141 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374,376,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2011 року №б/н у сумі 8 000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) 315 грн. 52 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: