ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7931/20 Справа № 202/1260/20 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О.М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2020 року про відмову в ухваленні додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій, -

ВСТАНОВИЛА:

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій та встановлення наявності в наказі № 2 від 03 січня 1990 року певних обставин.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.95-99).

25 червня 2020 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у порядку ст. 270 ЦПК України, в якій вона просила ухвалити рішення стосовно заявленої позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, і стосовного якої не ухвалено рішення від 15 червня 2020 року, а саме: стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара борги по зарплаті за 2017 рік, за укладеним в 1989 році, таким, що діяв протягом усього 2017 року і діючим досі безстроковим договором з позивачем як викладачем кафедри в частині двох державних гарантій, а саме: окладу за тарифним розрядом 16 і вислугу років (понад 20 років) в таких сумах: за січень 2017 р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за лютий 2017 р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за березень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за квітень 2017 р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за травень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за червень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за липень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за серпень 2017 р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за вересень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30% за вислугу років 2400,00 грн.; за жовтень 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30 % за вислугу років 2400,00 грн.; за листопад 2017р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30% за вислугу років 2400,00 грн.; за грудень 2017 р. - оклад 8000,00 грн. і надбавка 30% за вислугу років 2400,00 грн.» (а.с.102).

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2020 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення по вищевказаній цивільній справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 розглянуті у повному обсязі і щодо них судом ухвалене рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а вимоги заяви зводяться до перегляду рішення, переоцінки доказів та зміни суті основного рішення (а.с.106-108).

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судове рішення від 02 липня 2020 року та ухвалити додаткове рішення у справі по суті заявленої, але нерозглянутої, вимоги (а.с.116).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність ухвали суду, просили апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2020 року про відмову в ухваленні додаткового рішення залишити без змін. Також представник відповідача просила суд постановити ухвалу про накладення штрафу на ОСОБА_1 за неодноразове зловживання процесуальними правами (а.с.158-162).

01 жовтня 2020 року позивачка через канцелярію суду подала відповідь на відзив в якій зазначила, що відзив не містить доказів на спростування доводів її апеляційної скарги, а посилання на наявність в рішенні заявленої вимоги безпідставно, оскільки в рішенні саме заявлена нею вимога взагалі відсутня - є інші (а.с.183-184).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що судом було повно вирішено позов, тобто по суті та в межах заявлених вимог, а вимоги заяви не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала відповідає.

Згідно ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Відповідно до п.20 роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК 2004 року (ст. 270 ЦПК); воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Таким чином, способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення і додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, вичерпний перелік яких передбачений статтею 270 ЦПК України. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має право відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що ухвалення додаткового рішення можливе судом за умови не ухвалення рішення стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення.

Відповідно до п.10 роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" в описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви; про внесені зміни підстав чи предмета позову, розміру позовних вимог, якщо вони мали місце, і узагальнено викласти позицію відповідача: чи визнає він позов, а якщо визнає, то повністю чи частково; у разі заперечень - у чому суть заперечень проти позову; пояснення осіб, які беруть участь у справі, висновки органів державної влади або місцевого самоврядування, якщо вони брали участь у справі, а також зазначити докази і обставини, для встановлення яких вони досліджувалися. При цьому пред`явлення відповідачем зустрічного позову чи третьою особою самостійних вимог не змінює процесуального статусу цієї особи.

Як цілком вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, позивачем у своєму позові було заявлено позовні вимоги про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій. Позовна вимога про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій була розглянута в повній мірі й вирішена при постановленні рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Зі змісту поданої заявницею заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що позивачка просить ухвалити рішення стосовно заявленої позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, і стосовного якої не ухвалено рішення від 15 червня 2020 року, а саме: стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара борги по зарплаті за 2017 рік, за укладеним в 1989 році, таким, що діяв протягом усього 2017 року і діючим досі безстроковим договором з позивачем як викладачем кафедри в частині двох державних гарантій. За таких умов підстави для ухвалення відповідно ст. 270 ЦПК України додаткового рішення відсутні, тому позиція суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам процесуального законодавства, тобто постановлена з додержанням вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: