Справа № 490/5021/18
н/п 2/490/1122/2019
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2020 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва
у складі головуючого судді Чулуп О.С.,
при секретарі Балдич Х.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» про скасування наказу про звільнення з займаної посади, поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ № 180-к «Про звільнення з роботи» від 21.05.2018 року згідно якої її було звільнено з займаної посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2; визнати незаконним та скасувати наказ № 181-к «Про звільнення з роботи внутрішнього сумісника» згідно якого її було звільнено з займаної посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 у зв`язку з припиненням трудового договору; поновити на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 та на посаді за внутрішнім сумісництвом у КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» м. Миколаєва; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2018 року по день поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 1.08.2016 року по 21.05.2018 року вона працювала на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 та внутрішнім сумісником у КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5». Наказом Міністерства оборони України від 24 листопада 2017 року вона була прийнята на військову службу за контрактом і з 04 грудня 2017 року проходить військову службу на офіцерській медичній посаді у військовій частині НОМЕР_1 м. Миколаєва. Позивач вказує, що 21.05.2018 року їх були вручені витяги з наказів головного лікаря ЦПМСД № 5 № 180-к про звільнення з посади у зв`язку з вступом на військову службу та від 21.05.2018 року № 181-к про звільнення з посади, як внутрішнього сумісника. Позивач вважає, що звільнення є необґрунтованим та з порушенням п. 3 ст. 36 КЗпП України. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що вважає що укладення позивачем контракту - вступом на військову службу за контрактом, тобто новим місцем роботи, в зв`язку з чим трудовий договір, між відповідачем та позивачем підлягає припиненню на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом працівника на військову службу. Відповідач вважає, що позивач, проходячи військову сулжбу за контрактом не виконує ні державні, ні громадські обов`язки, а змінила місце праці за своїм бажанням зі своєї ініціативи. Тому вважає, що в даному випадку на позивача не розповсюджується гарантії встановлені ст. 119 КЗпП України.
Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом досліджено наказ КЗ ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5№ № 180-к від 21.05.2018 року згідно якого звільнено ОСОБА_1 з посади лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 у зв`язку з припинення трудового договору, відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Судом досліджено наказ КЗ ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5 № № 181-к від 21.05.2018 року згідно якого звільнено ОСОБА_1 з посади лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 як внутрішнього сумісника у зв`язку з припинення трудового договору, відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Судом досліджено контракт від 02.11.2017 року укладений позивачем ОСОБА_1 з Міністерством оборони України про проходження військової служби строком на 5 років.
Судом досліджено припис Заводського районного військового комісаріату від 01.12.2017 року згідно якого запропоновано ОСОБА_1 04 грудня 2017 року вибути до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу в Збройних Силах України на посаді ординатора терапевтичного відділення.
Отже, позивача призвано на військову службу як вбачається з припису воєнного комісаріату. Тобто позивач, йдучи на військов службу за контратком виконувала свій обовязок щодо проходження військової служби.
Судом досліджено витяг з наказу Міністра оборони України № 835 від 24 листопада 2017 року згідно якого призначено ОСОБА_1 ординатором терапевтичного відділення 1467 Військового госпіталю військово-медичного клінічного центру Південного регіону.
Судом досліджено довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 № 3424 від 01.12.2017 року згідно якої ОСОБА_1 була прийнята на військову службу під час дії особливого періоду до військової частини НОМЕР_1 строком на 5 років.
Судом досліджено довідку військової частини НОМЕР_1 № 46 від 28.02.2020 року згідно якої ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI "Про затвердження Указу Президента Украпъни "Про часткову мобілізацію" оголошення рішення про проведення часткової мобілізації, у звязку з чим в Україні настав особливий період.
Згідно листа №60-1543/0/2-18 від 13.07.2018р. Верховного Суду України - особливий період діє в Україні з 17.03.2014р. після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Верховний Суд України в листі №60-1543/0/2-18 від 13.07.2018р. роз`яснив, що оскільки Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав, то особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", тобто діяв на час укладення позивачем конракту, на день звільнення позивача з роботи, та діє і в даний час.

Оскільки позивача призвано на військову службу за контрактом в особливий період і даний вид військової служби передбачений в переліку, що міститься в ч.3 ст. 119 КЗпП України, то на позивача поширюються закріплені в даній нормі гарантії протягом військової служби позивача за контрактом.
Дана позиція також висловлена в постанові Верховного суду України від 20 червня 2018 року у справі № 323/1252/17.
Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодекс, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Всупереч вказаним нормам, відповідачем не доведено законність звільнення позивача з посади, оскільки звільнення з роботи особи, яка проходить строкову військову службу, відбулося саме в особливий період.
Таким чином, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади. За таких обставин, позивача звільнено всупереч положень закону без достатніх на те підстав, тому позовні вимоги про його поновлення на роботі та скасування наказів про звільнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року N 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.
Враховуючи, що позивача було звільнено 21.05.2018 року, то період її вимушеного прогулу складає період з 21.05.2018 року по 06.04.2020 року (день ухвалення рішення) складає 471 робочих днів.
Судом досліджено лицевий рахунок з якого вбачається, що ОСОБА_1 в квітні 2018 року було нараховано заробітну плату за 20 робочих днів в розмірі 6785,39 грн., в травні 2018 року за 12 робочих днів 4999,76 грн.
За такого, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає: (6785,39 + 4999,76) / 32 = 368,28 грн. х 471 днів = 173459,88 грн. без відрахування обов`язкових платежів та зборів.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7020,60 грн., оскільки відповідачем у справі є юридична особа.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 259, 273, 274-279, 353, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задоволити.
Визнати незаконним та скасувати наказ № 180-к «Про звільнення з роботи» від 21.05.2018 року згідно якого ОСОБА_1 звільнено з займаної посади лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2.
Визнати незаконним та скасувати наказ № 181-к «Про звільнення з роботи внутрішнього сумісника» від 21.05.2018 року згідно якого ОСОБА_1 звільнено з займаної посади лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2.
Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 та на посаді за внутрішнім сумісництвом у Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5».
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 173459,88.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії сімейного типу № 2 та на посаді за внутрішнім сумісництвом.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» в дохід держави судовий збір у сумі 7020,60 грн.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.273 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення через Центральний районний суд міста Миколаєва.

Суддя