печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року Печерський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді - Остапчук Т.В. при секретарі - Ткаченко Ю.М. за участю: представника скаржника - Пискун Л.М. представника заінтересованої особи - ОСОБА_2. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення заступника начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Макаревич Я.А., -

В С Т А Н О В И В:

Скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії заступника Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві Макаревич Я.А. щодо складення у виконавчому провадженні №48809615 постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року та акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року неправомірними; зобов`язати заступника Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві Макаревич Я.А. провести повторну реалізацію арештованого майна боржника в рамках виконавчого провадження №48809615. Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених в ній підстав. Представник ТОВ «ФК «АВІСТАР» в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, просив відмовити. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, вислухавши учасників справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Відповідно до частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: « Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem », яка означає « У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії»). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі права на справедливий суд, а саме: на сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду. При цьому в рішенні ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 pоку). У справі «Войтенко проти України» суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. 19.03.2019 року заявником ОСОБА_1 було отримано рекомендований лист Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві, за підписом заступника начальника Макаревич Я.А. від 13.03.2019 року вих. №20418, у додатку до зазначеного супровідного листа було направлено для виконання та до відома постанову від 13.03.2019 року, винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-1154/09 від 07.12.2009 року, виданого Печерським районним судом м.Києва. Відповідно до змісту постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року у виконавчому провадженні (ВП) №48809615, заступником начальника Святошинського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Макаревич Я.А., при примусовому виконанні виконавчого листа №6-1154/19 виданого 07.12.2009 року Печерським районним судом м.Києва про стягнення з заявника ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АВІСТАР» боргу в розмірі 2 532 178, 81 грн.. 22.09.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №48809615. В ході примусового виконання державним виконавцем проведено опис майно, що належить ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 . Вказане майно було передано на реалізацію до Системи електронних торгів арештованим майном. 26.02.2019 року до Святошинського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві надійшла заява стягувача - ТОВ «ФК «АВІСТАР» про залишення нереалізованого майна за стягувачем від 25.02.2019 року вих. №1257. ТОВ «ФК «АВІСТАР» заявою від 25.02.2019 року повідомило про свою згоду залишити за собою нереалізоване майно боржника - квартиру АДРЕСА_1 , за ціною електронних торгів - 2 396 100,00 грн.. Зазначеною постановою про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року у виконавчому провадженні №48809615 заступника Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві Макаревич Я.А. постановлено: передати стягувачу ТОВ «ФК «АВІСТАР» в рахунок часткового погашення заборгованості згідно з виконавчим документом: виконавчий лист №6-1154/09 виданий 07.12.2009 року Печерським районним судом м.Києва про стягнення заборгованості в розмірі еквівалентному 306 405,00 доларів США, що за курсом НБУ на день здійснення розрахунку, станом на 01.10.2009 року становить 2 452 465,62 грн та оплату третейського збору в сумі 79 713,19 грн наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 , за ціною 2 396 100,00 грн (треті електронні торги). Крім того, 19.03.2019 року ОСОБА_1 було отримано примірник Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року. Як вбачається з тексту постанови, в процесі примусового виконання приватним виконавцем арештовано та описано майно боржника, а саме квартира АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 . Зазначене майно було передано на реалізацію. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Відповідно до ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Разом з цим, 13.03.2019 року виконавцем в межах виконавчого провадження ВП 48809615 складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Як вбачається зі змісту зазначеного акту, приватний виконавець також посилається на положення ст. 49 Закону України «Про іпотеку» та ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та передав стягувачу ТОВ «ФК «АВІСТАР» у власність квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності виданого 15.09.2006 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) серія НОМЕР_1, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 11.09.2006 року №1674/С/КІ. Майно передається стягувачу в рахунок часткового погашення заборгованості згідно з виконавчим документом: виконавчий лист №1154/09 від 07.12.2009 виданий Печерським районним судом м.Києва про стягнення заборгованості в розмірі еквівалентному 306 405,00 доларів США, що за курсом НБУ на день здійснення розрахунку, станом на 01.10.2009 року становить 2 452 465,62 грн та витрат на оплату третейського збору в сумі 79 713, 19 грн. Скаржник вважає, що приватним виконавцем неправомірно винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року ВП № 48809615 та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року ВП № 48809615. Як зазначено вище, виконавець посилається на норми ст. 49 Закону України «Про іпотеку» та ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». Ст. 49 Закону України «Про іпотеку» регулює правовідносини з передачі арештованого майна - предмета іпотеки. Виконавець, як зазначено вище, звернув стягнення та в послідуючому передав у власність стягувачу квартиру квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Зазначене майно є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору № 1015 - 001/07Ф посвідченого 30.05.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П.. Іпотекодержателем за зазначеним договором іпотеки є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», код за . Таким чином, виконавець повинен був вчиняти дії щодо передачі майна у власність іпотекодержателю керуючись виключно нормами спеціального Закону, в даному випадку ст. 49 Закону України «Про іпотеку», та придбання предмету іпотеки оформлювати протоколом та актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону. Також не було правових підстав для застосування приписів ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», адже ч.ч. 6-9 цієї статті регулюють правовідносини щодо передачі майна стягувачу у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах. В даному випадку, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, оскаржуваної постанови та акту, приватний виконавець приймав рішення щодо передачі майна після того як не відбулися другі електронні торги. Згідно із ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Згідно із ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушено право заявника). Враховуючи викладене вище, враховуючи те, що представником Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві до суду не надано доказів, які б підтверджували виконання своїх дій у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», тому суд знаходить вимоги скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», статтями 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення заступника начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Макаревич Я.А., - задовольнити. Визнати протиправними та скасувати постанову заступника начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Макаревич Я.А. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року ВП №48809615 та акт заступника начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Макаревич Я.А. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13.03.2019 року ВП №48809615. Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Дата складання повного тексту 05.05.2020 року.

Суддя Остапчук Т.В.