Дата документу 29.04.2020 Справа № 331/2726/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/2726/19 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.В.
Провадження №22-ц/807/304/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гришина Станіслава Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення пені,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»про стягнення пені.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що в період з 14 березня 2015 року по 31 березня 2015 року ним проводилось замовлення та роздрібне придбання товарів у ТОВ «Дієса», через магазин «Ельдорадо», шляхом готівкового розрахунку. Між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» в усній формі було укладено договір купівлі-продажу товарів, на виконання якого ОСОБА_1 було сплачено готівкові грошові кошти, про що свідчать копії фіскальних чеків придбаного ним товару.

Відповідач не виконав зобов`язання щодо передачі товару, визначеного договором купівлі-продажу, тому ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовомдо Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення суми коштів за придбаний товар, трьох відсотків річних, втрат від інфляції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року по справі №331/5054/15-ц, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Дієса» та стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 суму коштів за придбаний товар у розмірі 708 335, 74 грн., індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 55 250, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 14 613, 06 грн.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року залишено без змін.

15 травня 2019 року Великою палатою Верховного суду винесено постанову, відповідно до змісту якої рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року по справі №331/5054/15-ц залишені без змін, касаційна скарга ТОВ «Дієса» залишена без задоволення.

Тобто, є рішення судів, які набрали законної сили, де встановлено порушення прав споживача ОСОБА_1 зі сторони ТОВ «Дієса».

У рішенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року по справі №331/5054/15-ц, стягувалася сума заборгованості починаючи з 22 липня 2015 року, проте вищевказане рішення виконано лише 10 вересня 2018 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження. 10 вересня 2018 року з ТОВ «Дієса» стягнуто на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 778 198,99 грн.

У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для стягнення пені у розмірі трьох відсотків від суми основного боргу. В правове обгрунтування позивач посилається на частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 24 373 807,35 грн. за період з 22 липня 2015 року ( подання позову) по 10 вересня 2018 року ( виконання рішення суду).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення пені, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Гришин Станіслав Володимирович, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясуваннгя судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, так як вважав, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу товару. Проте, діяльність ТОВ "Дієса" з передачі ОСОБА_1 , як споживачу, визначеного договором матеріального блага - пральних машинок є "послугою" в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", а тому у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання підлягають застосуванню штрафні санкції у вигляді пені, передбаченої спеціальною нормою - ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно відзиву на апеляційну скаргу, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса», зазначено, що рішенням Жовтневого районнорго суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року, постаовою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року та постановою Великої палати Верховного суду по справі № 331/5054/15-ц було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено роздрібний договір купівлі-продажу товарів, тому у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений приорітет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів. Сторонами у договору купівлі-продажу з однієї сторони є продавець, який передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 10 Закону України « Про захист прав споживачів» на яку посилається позивач в позові має назву «Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт ( надання послуг)» та безпосередньо регулює права споживача за договором про виконання робіт (надання послуг). Водночас, між позивачем та відповідачем не було укладено договору про виконання робіт ( надання послуг), отже, відповідач вважає, що до даних правовідносин за не виконання зобов`язання з передання товару та не повернення на вимогу позивача сплачену останнім вартість товару не може застосовуватись положення частини 5 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів». Вважає, що викладені у апеляційній скарзі обставини та тлумачення норм законодавства жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. Враховуючи викладене, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладеий договір роздрібної купілі-продажу, а не договір про виконання робіт ( надання послуг), а тому пеня, передбачена частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, що виникли між сторонами по справі, не може бути застосована. Посилання представника позивача, що діяльність ТОВ «Дієса» з передачі позивачу як споживачу, визначеного договором матеріального блага пральних машин, є «послугою» в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому до вказаного грошового зобов`язання підлягають застосуванню штрафні санкції у вигляді пені, передбаченої спеціальною нормою ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає такими, що суперечать діючим нормам цивільного законодавства.

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставиним справи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року по справі №331/5054/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Дієса» про повернення сплаченого за договором купівлі-продажу, стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 суму коштів за придбаний товар у розмірі 708 335, 74 грн., індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 55 250, 19 грн., три відсотки річних у розмірі 14 613, 06 грн.(т.1 а.с. 8 12).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року, залишено без змін. (т.1 а.с.13-16).

Постановою Великої палати Верховного суду від 15 травня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2017 року та постанова Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року по справі №331/5054/15-ц залишені без змін, касаційна скарга ТОВ «Дієса» залишена без задоволення. (т.1 а.с. 17-19).

Вищезазначеними судовими рішеннями, встановлено, що 14 березня 2015 року, 25 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 22 березня 2015 року, 28 березня 2015 року, 31 березня 2015 року, 21 березня 2015 року ОСОБА_1 за готівкові кошти ( за фіскальними чеками) проводив оплату за товар пральні машини у кількості 89 штук у Товариства з обмеженою діяльністю «ДІЄСА» через магазин роздрібної торгівлі «Ельдорадо» на загальну суму 708 335.74 грн, тобто між сторонами було укладено договір купівлі-продажу. Проте в порушення договору відповідачем не було передано покупцю придбаний товар.

Таким чином судовими рішеннями було встановлено, що у сторін виникли зобов`язальні правовідносини: позивач оплатив вартість товару готівкою, а відповідач товар позивачеві не повернув.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, факт укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ТОВ «Дієса» в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, виходячи з норм ЦК України сторонами договору купівлі-продажу виступають продавець і покупець.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України).

Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга статті 693 ЦК України).

Відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів.

Вказане підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним судом у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/2159/15-ц.

Судами у справі № 331/5054/15-ц було встановлено, що ТОВ « ДІЄСА» не виконав зобов`язання з передання товару ОСОБА_1 та не повернув на вимогу останнього сплачену останнім вартість товару, у зв`язку з чим було встановлено, що відповідальність ТОВ « ДІЄСА» за вказане порушення полягає у виплаті ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановлеого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочення суми відповідно до статті 625 ЦК України.

З позовної заяви вбачається, що сума коштів у розмірі 708 335.74 грн за сплачений за договорм купівлі-продажу товар була поверута відповідачем 10 вересня 2018 року, тому за період з 22 липня 2015 року ( день подачі позову про стягнення вищезазначеної суми) до 10 вересня 2018 року ( день фактичного стягнення суми боргу) відповідач повинен сплатити позивачу пеню в розмірі 24 373 807.15 грн на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має назву «Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт ( надання послуг» та безпосередньо регулює права споживача за договором про виконання робіт ( надання послуг).

Тобто, стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Статтею 901 ЦК України, встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, сторонами договору про надання послуг є виконавець і замовник. Предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Специфічні характеристики послуги відрізняють її від товару.

Стаття 1 « визначення термінів» Закону України « Про захист прав споживачів» містить в собі такі терміни як «Виконавець» ( п. 3 ст. 1) «Послуга» ( п. 17.ст. 1) «Продавець « ( п. 18 ст. 1), « Реалізація» ( п. 20 ст. 1), « Робота» ( п. 21. ст. 1).

Відповідно до пунктів 3,7, 17, 18, 19, 21, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»:

-виконавець - суб`єкт господарювання, який виконуєроботи або надає послуги;

-договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ);

-послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

-продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації;

-продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб;

-робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

-споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тобто, Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів» розмежовуються поняття «продавця» та «виконавця робіт (послуг)», поняття «продукція» та «робота», а також поняття «договору купівлі-продажу» та «договору надання послуг».

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів» під терміном послуга розуміється діяльність виконавця з надання ( передачі) споживачкві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів» під терміном робота розуміється - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей на індивідуальне замовлення споживача для задоволення його особистих потреб.

Отже, виходячи з вищевикладеного законодавець вказує, що результатом діяльності виконавця буде передача речі ( якщо мова йде про матеріальне благо), що містить індивідуально визначені ознаки.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність між сторонами укладеного договору про виконання робіт (надання послуг), а навпаки, сам позивач стверджує в позовній заяві, що придбав товар (продукцію) 89 пральних машин для особистих потреб в роздрібному магазині, який належить відповідачу.

Закон України « Про захист прав споживачів» не містить у собі норми стосовно речей, які мають індивідуально визначені ознаки, однак їх містить Цивільний кодекс України, а саме ч. 1, 2 ст. 184 ЦК України відповідно до якого Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй всластивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є змінною.

Відповідно до п. 18 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів»: продавець суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Відповідно до п. 20 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів»: реалізація діяльність суб`єктів господарювання з продажу товарів ( робіт, послуг).

Тобто, у відносинах з позивачем ОСОБА_1 відповідач ТОВ « ДІЄСА» є продавцем ( п. 18 ст. 1), який реалізує ( п.20 ст. 1) позивачу товари ( 89 пральних машинок, які визначені родовими ознакаи в розумінні ст. 184 ЦК України), а тому не може вважатися виконавцем робіт/ чи послуг.

Отже, суд першої інстанції, встановививши фактичні обставини справи, вимоги, закону, надавши оцінку доказам у справі, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки до правовідносин за не виконання зобов`язання з передання товару та не повернення на вимогу позивача сплачену останнім вартість товару не може застосовуватись положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення, яка визначена законодавцем тільки у випадку просторочення виконання робіт чи послуг, натомість, між сторонами такий договір не укладався.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, які фактично зводяться про помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для застосуваннядо спірних правовідносин ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростувалт висновки суду першої інстанції.

З мотивів, викладеих вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд судове рішення не змінює та не ухвалює нове, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гришина Станіслава Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 07 травня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С.Маловічко С.В.