Справа № 423/2697/19
Провадження № 22-ц/810/176/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Єрмакова Ю.В.,

суддів: Авалян Н.М., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецькусправу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»

на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року, ухвалену у складі судді Арпхипенка А.В. в м. Попасна Луганської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2019 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначив, щоз 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював оглядачем-ремонтником вагонів 6-го розряду виробничого підрозділу «Дебальцівське вагоне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 29663 грн. 04 коп. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 23674 грн. 22 коп.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи, у зв`язку з чим просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 23674 грн .22 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній плати в розмірі 21160 грн. 41 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався ст. 43 Конституції України, ст. 1,21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст.94, 116 КЗпП України та виходив із того, що відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати та критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем.

Також, суд зазначив про те, що, оскільки позивачу згідно видаткового касового ордеру від 22 вересня 2017 року сплачена була депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 2513грн.81 коп., позов підлягає частковому задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених діючим законодавством України, унеможливлено форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України. Місце роботи позивача знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області, у зв`язку з чим відсутній доступ позивача до первинних документів. З вказаної підстави нарахування заробітної плати в період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року було припинено.

Також скаржник вказав, що факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України ти ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівнику за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 05 березня 2020 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право на подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Позивач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 07 квітня 2020 року справу було призначено до апеляційного розгляду.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позивач належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи відповідно до вимог статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», оскільки позивач по справі мешкає в зоні проведення Операції Об`єднаних Сил ( раніше АТО).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керувався ст. 43 Конституції України, ст. 1,21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст.94, 116 КЗпП України та виходив із того, що відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати та критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем довідка Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» про нараховану заробітну плату відповідачем не спростована, а також відповідачем не надано доказів, що відображені у довідці відомості є недостовірними, а довідка підписана неповноважними посадовими особами структурного підрозділу.

Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідач втратив доступ до первинних кадрових та бухгалтерських документів структурного підрозділу «Дебальцевське вагонне депо», вказавши на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника, а існування форс-мажорних обставин, встановлених висновком Торгово-промислової палати, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі.

Також, суд зазначив про те, що, оскільки позивачу згідно видаткового касового ордеру від 22 вересня 2017 року сплачена була депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 2513грн.81 коп., позов підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції помилковими.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд при вирішенні справи враховує правові висновки,висловлені Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19 за аналогічним позовом до ПАТ «Українська залізниця» працівника, звільненого 17 липня 2017 року з структурного підрозділу відповідача, який перебуває на тимчасово окупованій території Донецької області. В постанові зазначено наступне.

«Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості позивача та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи,

їхніх представників.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості у відповідача із виплати заробітної плати за вказаний період у зазначеному розмірі, а надані нею докази не є належними доказами в силу положень статті 77 ЦПК України.

Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Указане узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18)».

З матеріалів справи встановлено, що позивач працював в структурному підрозділі відповідача, який знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у Донецькій області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників, про що зазначено у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.26).

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надано довідку підписану начальником ВП Дебальцевське вагонне депо та головним бухгалтером, в якій зазначено, що ОСОБА_1 за спірний період 2017 року нараховано заробітну плату: у березні 7353,79грн. у квітні 3248,11 грн., у травні 3289,48 грн., у червні 0,00 грн., у липні 15771,66 грн., а всього 29663,04 грн.;

після відрахувань з нарахованих сум заробітної плати податків та зборів до виплати ОСОБА_1 належить заробітна плата за спірний період 2017 року: за березень 5847,61 грн., за квітень 2582,84 грн., за травень 2615,74 грн., за червень 0,00 грн., за липень 12628,03 грн., а всього 23674,22 грн.

Відсутнє документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізнична перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» «ПАТ Українська залізниця» (а.с.4).

Відповідач вказану довідку не визнав, разом з відзивом на позовну заяву AT «Українська залізниця» надано довідку від 05 листопада 2019 року № 1307/2 дохід ОСОБА_1 з січня 2017 р. по липень 2017 р. становить 16947 грн 12 коп. (до виплати 13476 грн 08 коп.) і складається із наступної заробітної плати за: січень 2017 р. 6991,18грн.; лютий 2017 р. 6794,65грн.; березень 2017 р.- 3161,29 (до видачи 2513,81грн.); квітень 0,00грн.; травень 2017р.- 0,00грн.; червень 2017 р. -0,00грн. липень 2017 р.- 0,00грн. (а.с.38).

Крім того, згідно наданої завіреної копії видаткового касового ордеру від 22 вересня 2017 року, ОСОБА_1 22 вересня 2017 року сплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року розмірі 2513 грн 81 коп. (а.с.39).

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, а також з системного аналізу норм матеріального та процесуального права, правового висновку, висловленого Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19 за аналогічним позовом до ПАТ «Українська залізниця» працівника, звільненого 17 липня 2017 року з структурного підрозділу відповідача, який перебуває на тимчасово окупованій території Донецької області, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт виконання ним своїх трудових обов`язків в період з другої половини березня по липень 2017 року та факт наявності заборгованості по заробітній платі за вказаний період. Надана позивачем довідка про заборгованість із заробітної плати, за відсутності інших доказів, не є належним та достатнім доказом для задоволення позову.

Також, враховуючи, що відповідно до видаткового касового ордеру від 22 вересня 2017 року, ОСОБА_1 22 вересня 2017 року вже сплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року в розмірі 2513 грн 81 коп., підстав вважати, що відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, не має, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з вказаних вище підстав.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» сплачено та зараховано до спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 1152,60 грн., що підтверджено документально (а.с.643,70).

Оскільки позивача відповідно до Закону звільнено від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, то сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1152, 60 грн. компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» за рахунок держави витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1152 (однієї тисячі сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови (29 квітня 2020 року).

Процесуальний строк касаційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 40150216, юридична адреса: 84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, буд. 22).

Судді Єрмаков Ю.В.

Авалян Н.М.

Луганська В.М.