Справа № 345/14/20
Провадження № 22-ц/4808/441/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду, постановлену у складі судді Миговича О.М. 10 січня 2020 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в :

08 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

09 січня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення вказаного позову.

Заява мотивована тим, що спільною сумісною власністю сторін є житловий будинок, який був спільно придбаний сторонами за договором купівлі-продажу домоволодіння - незавершеного будівництвом, що був оформлений на відповідачку.

Посилаючись на наявність підстав вважати, що відповідачка з метою уникнення поділу майна подружжя може без його згоди відчужити вказаний будинок на користь третіх осіб, а тому існує реальна небезпека невиконання можливого рішення суду, просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Ухвала суду мотивована тим, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачка матиме можливість здійснити відчуження майна, що є предметом спору, на користь інших осіб чи вчинити будь-які інші дії щодо такого майна, тому дійсно існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду, так як у сторони спору (відповідачки) до його вирішення наявна можливість розпорядитися належним їй спірним об`єктом.

Також судом зазначено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, такими не порушуються інтереси інших осіб та невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду.

Зазначає, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення цього питання, а саме в оскаржуваній ухвалі не зазначив будь-яких обставин, які вказують на існування реальної загрози відчуження нею спірного майна, та доказів, які б підтверджували такі обставини.

Вказує, що при заявленій ціні позову 793 909,00 грн. судом жодним чином не обґрунтовано не вжиття заходів зустрічного забезпечення.

Також вжиттям заходів забезпечення позову судом було порушено конституційний принцип непорушності права власності, що передбачений ст. 41 Конституції України.

Крім того, зазначає, що спірний об`єкт нерухомого майна є неподільною річчю в розумінні ст. 183 ЦК України, тобто є цілісним об`єктом нерухомого майна, в той час судом накладено арешт на 1/2 частку такого, хоча така частка не є визначеною чи виділеною.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги щодо порушення судом конституційного принципу непорушності права власності, оскільки накладення арешту на 1/2 частку майна жодним чином не порушує право власності на об`єкт нерухомого майна, а є тимчасовим заходом спрямованим на збереження обсягу майна, щодо якого наявний спір.

Зазначає, що на спірне майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя та, виходячи з принципу рівності часток подружжя у такому майні, він просив про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту саме на 1/2 частки нерухомого майна, оскільки таке в цілому зареєстровано за відповідачкою та така реєстрація не спростовує вищевказану презумпцію, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

При цьому, розірвання шлюбу та реєстрація нерухомого майна за відповідачкою після припинення шлюбу надає нотаріусу право посвідчення правочину щодо відчуження майна без згоди іншого з подружжя.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , просив провести між сторонами поділ спільного майна, визнавши за кожним право власності по 1/2 частці на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 1-12).

Отже, предметом позову у даній справі є поділ об`єкта нерухомого майна між сторонами та визнання права власності на 1/2 частку такого за позивачем та відповідачкою.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Так, на обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 вказує, що за договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння, який був оформлений на відповідачку, вони в період перебування у шлюбі спільно придбали спірний житловий будинок (а.с. 13-14).

При цьому, належність на праві спільної власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) стосується фактичних обставин справи та не є предметом дослідження при вирішенні питання про забезпечення позову.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заяви про забезпечення позову.

Доводи відповідачки про відсутність обставин, які вказують на існування реальної загрози відчуження нею спірного майна, та доказів, які б підтверджували такі обставини, не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим або буде ускладнено чи стане неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, буде ускладнено чи стане неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. При цьому, заявник не зобов`язаний подавати суду докази.

Обґрунтовуючи необхідність застосування судом заходів забезпечення позову, заявник посилався на те, що відповідачка має можливість без його згоди відчужити спірний житловий будинок на користь третіх осіб з метою уникнення поділу майна подружжя, що у свою чергу ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду.

При цьому, відповідно до інформації, що міститься в Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за відповідачкою (а.с. 8-10).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, не порушуватимуть прав та інтересів третіх осіб та дійсно існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову, так як у сторони спору (відповідачки) до його вирішення наявна можливість розпорядитися об`єктом прав, що їй належать.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що судом жодним чином не обґрунтовано не вжиття заходів зустрічного забезпечення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Так, на час вирішення питання про забезпечення позову не було встановлено підстав для зустрічного забезпечення та відповідачка не позбавлена права подати суду клопотання про зустрічне забезпечення.

Крім того, відсутні підстави вважати, що вжиттям заходів забезпечення позову судом було порушено конституційний принцип непорушності права власності, що передбачений ст. 41 Конституції України, оскільки накладення арешту на майно не порушує право власності на об`єкт нерухомого майна, а є тимчасовим заходом, спрямованим на збереження обсягу майна, щодо якого наявний спір.

Також накладення арешту саме на 1/2 частку спірного об`єкта нерухомого майна є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 01 червня 2020 року.