Провадження № 2/127/3068/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 09.08.2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позов мотивований тим, що вироком Вінницького апеляційного суду від 13.05.2019 року у кримінальній справі № 127/11837/15 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, кримінальне провадження 0008323 від 17.11.2014 року та призначено йому покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.

Ухвалюючи даний вирок суд апеляційної інстанції приходить до наступних обґрунтованих висновків, а саме: «апеляційний суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 , зловживаючи довірою ОСОБА_1 , з яким перебував у добрих стосунках. З метою заволодіння його грішми, маскуючи свої дії під цивільно-правові відносини, щоб приховати справжній їх характер, викликавши у ОСОБА_2 впевненість у добросовісності своїх намірів, позичаючи гроші у нього, надаючи йому власноруч написані боргові розписки, заволодів його коштами в сумі 20 тис. доларів США. Про наявність у ОСОБА_2 прямого умислу, спрямованого на вчинення шахрайства, свідчать досліджені під час апеляційного кримінального провадження докази, які прямо доводять його вину, зокрема, те, що він не повідомив ОСОБА_1 про перебування автомобіля в заставі банку, позичаючи у потерпілого гроші в сумі 5 тис. доларів США ніби-то на погашення кредиту, заборгованість по якому становила значно більшу суму, до банку їх не перераховував».

Також у мотивувальній частині ухваленого вироку судом апеляційної інстанції встановлені та детально проаналізовані наступні істотні обставини даного кримінального правопорушення.

30.03.2009 року ОСОБА_2 , перебуваючи неподалік будинку, що за адресою: м. Вінниця вул. Лермонтова, 173, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи корисливу мету, маскуючи свої злочинні дії під цивільно-правову угоду, а саме позику грошових коштів під заставу автомобіля марки «TOYOTA AVALON», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом зловживання довірою, приховуючи при цьому достовірно відомі йому відомості про те, що автомобіль відповідно до договору № 5699-078/07Р від 14.11.2007 року, знаходиться у заставі банку «Правекс - Банк» та будь - яке розпорядження ним заборонене, передавши вказаний автомобіль ОСОБА_1 , отримав від останнього грошові кошти в сумі п`ятнадцять тисяч доларів США, гарантуючи їх повернути на протязі 15-30 днів. На підтвердження факту передання грошових коштів ОСОБА_2 власноручно написав відповідну розписку, яку передав йому. При цьому в момент передання грошових коштів ОСОБА_2 усвідомлюючи можливість його викриття, оскільки в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу наявна відмітка про обтяження автомобіля, повідомив ОСОБА_1 з метою приховання свого злочинного наміру про те, що на даний момент він не має можливості відразу передати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та передасть його на протязі найближчого часу в цей же день. Грошові кошти в подальшому, після спливу 30-го терміну ОСОБА_2 не повернув.

Через деякий час, продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_2 25.10.2009 року, перебуваючи неподалік будинку, що за адресою: м. Вінниця вул. Лермонтова, 173, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, достовірно знаючи про наявну значну кредитну заборгованість перед банком «Правекс - Банк», з метою заволодіння додатковими коштами повідомив позивачу завідомо неправдиву інформацію про те, що передасть йому у власність в оплату наявного боргу вказаний автомобіль, однак для погашення кредиту у банку та зняття автомобіля в обліку йому необхідно ще 5000,00 доларів США. Вказані грошові кошти були передані ОСОБА_2 про що він власноручно написав і другу розписку і таким чином довів свій злочинний умисел до завершення. У встановлений в розписці строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернув і таким чином завдав йому значної матеріальної шкоди.

Позивач зазначає, що в період з 2009 по 2014 роки ОСОБА_1 неодноразово намагався повернути свої грошові кошти та навіть пропонував ОСОБА_2 продати заставний автомобіль і таким чином погасити наявну суму боргу, але щоразу у ОСОБА_2 знаходились якісь нові невідкладні обставини.

Весь цей час фактично з кінця вересня 2009 року по жовтень 2014 вказаний автомобіль як заставне майно знаходився у ОСОБА_1 як гарантія повернення грошових коштів ОСОБА_2

13.10.2014 року о 19:30 ОСОБА_2 достовірно знаючи, що автомобіль марки «TOYOTA AVALON», д.н.з. НОМЕР_1 , добровільно був переданим ним ОСОБА_1 в якості застави за отримані від нього грошові кошти, усвідомлюючи, що вказані грошові кошти він не повернув та поверти не бажає, а також з метою повернення у своє володіння даного автомобіля, здійснив до чергової частини Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, а саме угону його автомобіля марки «TOYOTA AVALON», д.н.з. НОМЕР_1 .

Такими своїми злочинними умисними діями ОСОБА_2 незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 шляхом зловживання довірою. До цього часу ОСОБА_2 не повернув позичені кошти на загальну суму 20000,00 доларів США, продовжує до цього часу ними користуватися і такими своїми шахрайськими протиправними діями завдав ОСОБА_1 значної матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.03.2009 року договору позики, на підтвердження умов якого ОСОБА_2 була особисто написана та надана розписка, 15000,00 доларів США боржник брав строком на 15-30 днів, тобто останнім днем повернення вказаних грошових коштів було 29.04.2009 року. Також згідно умов даного договору сторонами за взаємною згодою встановлено 7% за користування вказаними грошовими коштами. Відповідно до вищевикладеного та з урахуванням того, що станом на початок серпня 2019 року ОСОБА_2 вказані грошові кошти не повернув, заборгованість по основному боргу становить за офіційним курсом валют НБУ - 15000,00 доларів США х 25,42 = 381300,00 грн. Проценти за користування позиченими коштами в період з вересня 2009 року по серпень 2019 року становлять: 26691,00 грн. (сума 7%) х 119 місяців = 3176229,00 грн. Розрахунок заборгованості по сплаті трьох процентів за користування грошовими коштами: 11439 (сума 3% річних) х 10,25 років (10 років 3 місяці - 123 місяців - період з 29.04.2009 року по 08.08.2019 року) = 117249,75 грн. Загальна сума заборгованості за договором позики від 30.03.2009 року станом на момент пред`явлення даного цивільного позову становить: 381300 (сума основного боргу) + 3176229 (сума процентів за користування) + 117249,75 (сума 3% річних) = 3674778,75 грн.

Відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.10.2009 року договору позики на підтвердження умов якого ОСОБА_2 була особисто написана та надана розписка, 5000,00 доларів США боржник брав строком 12.11.2009 року. Також згідно умов даного договору сторонами за взаємною згодою встановлена пеня в розмірі 0,5% за кожен день прострочки від суми боргу. Відповідно до вищевикладеного та з урахуванням того, що станом на серпень 2019 року ОСОБА_2 вказані грошові кошти не повернув, заборгованість по основному боргу становить за офіційним курсом валют НБУ - 5000,00 доларів США х 25,42 = 127100,00 грн. пеня в період з 13.11.2009 року по 08.08.2019 року становить: 0,5% в день становить 635,5 грн. Період прострочки - 3554 дня - 9 років 8 місяців 25 днів. 635,5 грн. х 3554 = 2258567 грн. Розрахунок заборгованості по сплаті трьох процентів за користування грошовими коштами: 3% річних - 3813 грн./рік або 10,45 грн./в день. Період прострочення 3554 днів. Загальна сума 3% річних становить - 37127,13 грн. Загальна сума заборгованості за договором позики від 25.10.2009 року станом на момент пред`явлення даного цивільного позову становить: 127100 (сума основного боргу) + 2258567 (сума пені за прострочення) + 37127,13 (сума 3% річних) = 2422794,13 грн.

Загальна сума завданого матеріального збитку за двома договорами позики становить 6097572,88 грн.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути дану суму, а також 50000,00 грн. в рахунок компенсації завданої моральної шкоди, так як скоєний ОСОБА_2 злочин негативно вплинув на його особисте життя та порушив звичайний ритм його життя. Весь цей час позивач змушений був потратити велику кількість часу при розслідуванні даної справи на досудовому слідстві. Розраховуючи суму моральної шкоди ОСОБА_1 виходить з глибини його моральних страждань та переживань родини, а також кількості затраченого часу на участь у даній кримінальній справі, необхідності звертатися до професійної юридичної допомоги, тощо.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача Спірідонов В.В. в ході судового розгляду заперечив проти позову. Надав суду заяву про застосування строку позовної давності, яка мотивована тим, що заявлений позов може бути частково задоволений, виключно у сумі 155525,00 грн., оскільки така сума матеріальної шкоди встановлена вироком Вінницького апеляційного суду від 13.05.2019 року. Разом з тим, з правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 28.03.2018 року, у справі № 132/2083/16-ц вбачається, що позовна давність у спорах про стягнення збитків, спричинених злочином, розпочинається з моменту виявлення таких збитків, а не з встановленням вини судовим рішенням. Зі змісту вироку Вінницького апеляційного суду від 13.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 був засуджений за володіння шахрайським шляхом коштами ОСОБА_1 30.03.2009 року у розмірі 15000,00 доларів США, що складало суму у розмірі 115500,00 грн. та 25.10.2009 року 5000,00 доларів США, що складала суму у розмірі 40025,00 грн., в загальному розмірі 155525,00 грн. В межах строку позовної давності ОСОБА_1 будь - яких вимог до ОСОБА_2 не заявляв, а цивільний позов, в межах кримінального провадження був заявлений лише у липні 2015 року, який був залишений без розгляду вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2018 року у зв`язку з виправданням ОСОБА_2 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а в апеляційному порядку вимог про задоволення цивільного позову не заявлялось. Представник відповідача зазначає, що даний позов про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, заявлений ОСОБА_1 , лише 09.08.2019 року, що визначає те, що цивільний позов, заявлений з пропуском строку позовної давності, не залежно від того, що такий позов був заявлений в порядку ст. 128 КПК України, або в порядку ЦПК України, після ухвалення обвинувального вироку суду по кримінальному провадженні.

З приводу строку позовної давності позивач зазначив, що предметом розгляду у даному провадженні є відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди. Факт нанесення зазначеної шкоди та доведеності вини ОСОБА_2 кримінального караного діяння щодо позивача в повній мірі встановлено у вироку Вінницького апеляційного суду. Відповідно, даний цивільний позов позивачем було подано виключно після травня 2019 року та встановлення та доведення судом апеляційної інстанції вини ОСОБА_2 у вчиненні щодо ОСОБА_1 шахрайських дій та встановлення вказаним вироком наявності причинно наслідкового зв`язку між діями винної особи та нанесеними йому матеріальними моральними збитками. З урахуванням даних обставин, позивач зазначає, що саме з моменту набрання вироком Вінницького апеляційного суду від 13.05.19 року законної сили може бути застосований загальний строк позовної давності визначений законодавцем у три роки. І вказаний вирок є беззаперечним основним доказом, який надає можливість ОСОБА_1 звернутись із даним позовом про відшкодування шкоди до ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 383 КК України та призначено йому покарання у вигляді одного року позбавлення волі. Відповідно до ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання в зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 191 КК України виправдано в зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Речові докази, що зберігаються в матеріалах кримінального провадження - залишити там же. Процесуальні витрати по проведенню експертизи віднести на рахунок держави. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду. Скасовано арешт, накладений на майно ОСОБА_2 на загальну суму сто п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2015 року.

Вироком Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 - адвоката Спірідонова В.В. залишено без задоволення. Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні Серветника В.П. та потерпілого ОСОБА_1 задоволено. Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_2 в частині його виправдання за ч. 3 ст. 190 КК України скасовано. Визнано ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2018 року, залишений без змін вироком Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року порядку цивільного судочинства цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Судом встановлено, що 30 березня 2009 року ОСОБА_2 зайняв у ОСОБА_1 під 7% місячних 15000,00 доларів США, на 15-30 днів під заставу автомобіля «TOYOTA AVALON», що підтверджується розпискою від 30.03.2009 року.

25 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримав в якості позики від ОСОБА_1 суму у розмірі 5000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 25.10.2009 року. За домовленістю між ними, термін повернення позики встановлений у строк до 12.11.2009 року. Також у розписці ОСОБА_2 зазначив, що він несе відповідальність своїм особистим майном перед ОСОБА_1 за кожен день прострочки 0,5% в день від суми позики.

Вироком Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року встановлено, що «….. апеляційний суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 , зловживаючи довірою ОСОБА_1 , з яким перебував у добрих стосунках. З метою заволодіння його грішми, маскуючи свої дії під цивільно-правові відносини, щоб приховати справжній їх характер, викликавши у ОСОБА_1 впевненість у добросовісності своїх намірів, позичаючи гроші у нього, надаючи йому власноруч написані боргові розписки, заволодів його коштами в сумі 20 тис. доларів США. Про наявність у ОСОБА_2 прямого умислу, спрямованого на вчинення шахрайства, свідчать досліджені під час апеляційного кримінального провадження докази, які прямо доводять його вину, зокрема, те, що він не повідомив ОСОБА_1 про перебування автомобіля в заставі банку, позичаючи у потерпілого гроші в сумі 5 тис. доларів США ніби - то на погашення кредиту, заборгованість по якому становила значно більшу суму, до банку їх не перераховував….».

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням, речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, з огляду на наявність шкоди, протиправна поведінка відповідача як заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та його поведінкою і вина відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу повністю доведені вироком Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року.

Однак відповідач зобов`язання по сплаті суми позики не виконав.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договір позики який було укладено між сторонами, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню.

У статті 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику - кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про те, якщо інше не встановлено договором.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінально-вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлені: законом (стаття 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, якщо договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу - за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення.

Встановивши, що при укладенні договору позики, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, суд дійшов висновку про необхідність визначення суми позики, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 за офіційним курсом долара США до гривні, що відповідає положенням частини другої статті 533 ЦК України.

Позивач ставить питання про стягнення боргу у розмірі 508400,00 грн. (сума боргу за позиками від 30.03.2009 року та 25.10.2009 року), що є еквівалентом 20000,00 доларів США, станом на 08.08.2019 року, то суд її приймає в вважає такою, що підлягає стягненню.

Зобов`язання по поверненню позивачу суми позики у повному обсязі відповідачем не виконано, таким чином, заборгованість відповідача по зобов`язанню із повернення позики за розписками від 30.03.2009 року та від 25.10.2009 року становить 20000,00 доларів США, що еквівалентно, станом на 08.08.2019 року згідно курсу НБУ 25,42 /1 долар США = 508400,00 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Вказана норма знайшла своє відображення у правовій позиції Верховного суду України, висловленій в постанові від 27.01.2016 у справі № 6-771цс15.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу стягувача, який полягає у отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві).

Розрахунок 3% річних проводиться по формулі:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості (по договору позики від 30.03.2009 року - 381 300,00 грн.), Д - кількість днів прострочення (3752 - з 30.04.2009 року по 08.08.2019 року).

381 300,00 грн. х 3 х 3752 : 365 : 100 = 117 586,65 грн.

С - сума заборгованості (по договору позики від 25.10.2009 року - 127 100,00 грн.), Д - кількість днів прострочення (3555 - з 13.11.2009 року по 08.08.2019 року).

127 100,00 х 3 х 3555 : 365 : 100 = 37 137,58 грн.

Таким чином, 3% річних від простроченої суми за борговою розпискою від 30.03.2009 року складає 117 586,65 грн., за борговою розпискою 25.10.2009 року складає 37 137,58 грн., однак виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач згідно позовних вимог ставив питання саме про стягнення 3% річних по договору позики від 30.03.2009 року в розмірі 117 249,75 грн. та по договору позики від 25.10.2009 року в розмірі 37 127,13 грн., то суд її приймає і вважає такою, що підлягає стягненню.

Суд бере за основу саме розрахунок наданий позивачем, відповідач власних розрахунків не надав та сторонами не було заявлено клопотань про призначення експертизи.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача 7% місячних за користування позиченими коштами в період з вересня 2009 року по серпень 2019 року, сума яких становить 3 176 229,00 грн., що передбачені розпискою від 30.03.2009 року, суд зазначає наступне.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

А також як вбачається з оригіналу розписки від 30.03.2019 року відповідач ОСОБА_2 7% місячних за березень в сумі 1 050,00 доларів США повернув ОСОБА_1 , що підтверджується поясненнями позивача в судовому засіданні та підписом на оригіналі розписки, тому суд враховуючи дане, вважає за можливе відмовити в стягненні 7% місячних, що були передбачені розпискою від 30.03.2009 року.

Стосовно стягнення пені, відповідно до розписки від 25.10.2009 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 несе відповідальність своїм особистим майном перед ОСОБА_1 за кожен день прострочки 0,5 % від суми позики, суд вважає за можливе зазначити наступне.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З урахування того, що позивач звернувся до суду 09.08.2019 року, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню пеня за останні 12 місяців перед зверненням до суду (08.08.2018 року по 08.08.2019 року), а саме в розмірі 231 957,50 грн.

Також ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в рахунок компенсації в розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). А згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами та доповненнями.

За змістом частин 1, 2, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналогічні роз`яснення викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами та доповненнями.

Встановивши, що шкоду завдано внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , що підтверджується вироком Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 грудня 2019 року, в якому дії ОСОБА_2 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 190 КК України як шахрайство, вчинене у великих розмірах, то суд приходить до висновку про часткове задоволення моральної шкоди, а саме у розмірі 30 000,00 грн.

Що стосується доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та застосування наслідків такого пропуску, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 265 ЦК України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Предметом даного позову є відшкодування шкоди, а доказом вини ОСОБА_2 в заподіянні шкоди ОСОБА_1 є вирок Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2019 року, залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 грудня 2019 року. Вказаним вироком визнано ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у 3 років 6 місяців позбавлення волі. Отже, з часу постановлення ухвали Верховного Суду України розпочався перебіг строку позовної давності, в межах якого позивач має право на звернення з позовом про відшкодування шкоди.

Таким чином, посилання представника відповідача на те, що даний позов заявлений з пропуском строку позовної давності, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в загальній сумі 894 734,38 грн., що складається з наступного: за борговою розпискою від 30.03.2009 року: 381 300 гривень 00 копійок - сума боргу за розпискою, 117 249 гривень 75 копійок - 3% річних; за борговою розпискою від 25.10.2009 року: 127 100 гривень 00 копійок - сума боргу за розпискою, 231 957 гривень 50 копійок - пеня, 37 127 гривень 13 копійок - 3% річних.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та те що відповідач звільнений від сплати судового збору, як позивач - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 8947,34 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 845,24 грн. (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та за подання заяви про забезпечення позову).

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 22, 23, 256, 526, 530, 625, 1048, 1049, 1166 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 178, 191, 263-265, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди заборгованість в загальній сумі 894734 (вісімсот дев`яносто чотири тисячі сімсот тридцять чотири) гривні 38 копійок, що складається з наступного:

за борговою розпискою від 30.03.2009 року: 381 300 гривень 00 копійок - сума боргу за розпискою, 117 249 гривень 75 копійок - 3% річних;

за борговою розпискою від 25.10.2009 року: 127 100 гривень 00 копійок - сума боргу за розпискою, 231 957 гривень 50 копійок - пеня, 37 127 гривень 13 копійок - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок компенсації завданої моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 845 (вісімсот сорок п`ять) гривень 24 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 8947 (вісім тисяч дев`ятсот сорок сім) гривень 34 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя