Провадження № 22-ц/812/777/20 Головуючий суду першої інстанції Казанлі Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року м. Миколаїв Справа 483/922/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Казанлі Л.І., в залі судового засідання в м. Очаків, о 10 год. 16 хв., повний текст якого складений 31 січня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення безпідставно стягнутих коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просила стягнути з відповідача безпідставно списані аліменти в сумі 79 095 грн. 58 коп., посилаючись на те, що списання грошей було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме Банк здійснив списання коштів в рахунок погашення її кредитних зобов`язань без дозволу користувача карткового рахунку, крім того, вказані кошти є виплатами сум аліментів та відповідно власністю її дітей.

16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв її представник, було подано уточнену позовну заяву, в якій вона зазначала свої вимоги також до Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Очаківський ВДВС) та просила зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повернути та перерахувати незаконно списані аліментні кошти ОСОБА_1 в сумі 79 095 грн. 58 коп. на депозитний рахунок Очаківського ВДВС, який, в свою чергу, зобов`язати перерахувати вказану суму коштів на вказаний рахунок ОСОБА_1 та стягнути з обох відповідачів в солідарному порядку моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Ця уточнена позовна заява була прийнята судом першої інстанції до розгляду.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 в рахунок безпідставно списаних коштів - 79 095 грн. 58 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн., а також 890 грн. 96 коп. - в рахунок відшкодування судових витрат. У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив із того, що оскільки грошові кошти, одержані як аліменти на дитину, мають цільове призначення виключно в інтересах дитини, а договір про надання банківських послуг не містить умов, за якими позичальник надає дозвіл банку здійснювати договірне списання коштів зі свого карткового рахунку. Доказів наявності інших підстав для автоматичного списання коштів відповідачем суду надано не було.

Крім того, враховуючи принципи виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з Банку моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просило скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до Банку.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що між позивачем та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі анкет-заяв про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 03 травня 2007 року та 18 червня 2012 року було укладено кредитний договір у формі договору приєднання, про що свідчать відповідні анкети-заяви, підписані позивачем.

Позивач активно користувалася кредитними коштами, що вбачається з виписок за рахунками, які були надані до суду першої інстанції, також вона неодноразово здійснювала витрати за картками та робила в добровільному порядку часткове погашення витрачених кредитних коштів, тобто визнавала наявні договірні кредитні зобов`язання із Банком.

В анкетах-заявах від 03 травня 2007 року та від 18 червня 2012 року зазначено, що остання ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими їй в письмовій формі та погодилась, що разом із заявою ці документи складають договір про надання банківських послуг.

Умовами Договору, зокрема п. 1.3.1.6 Умов та правил передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника у разі настання строків платежів, передбачених умовами договору. Отже, умовами кредитного договору передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкрити в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я позивача, що повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 1071 ЦК України.

У даній справі № 483/922/19 договір у встановленому законом порядку клієнтом не оспорювався, не визнавався недійсним, як і не оспорювалося клієнтом укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

При цьому саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин (Висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28 березня 2019 року по справі № 428/2873/17).

Твердження позивача, що грошові кошти, які були списані внаслідок договірного списання є власністю дітей, не заслуговують на увагу, оскільки грошові кошти, після їх зарахування на рахунок отримувача стають його власністю, втрачають свій цільовий статус та набувають статус вкладу. Факт наявності боргу позивач не заперечувала.

Щодо стягнення моральної шкоди, скаржник зазначав, що позивач не довів наявність завданої йому моральної шкоди в результаті протиправних дій АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а судом не встановлено, в чому полягає моральна шкода завдана позивачу, у зв`язку з чим, місцевий суд необґрунтовано стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» моральну шкоду на користь ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн.

Позивач та її представник на час розгляду справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги на час розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї ( ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 квітня 2008 року Стаханівським судом Луганської області ОСОБА_2 було видано виконавчий лист для примусового стягнення з ОСОБА_3 на користь останньої аліментів на утримання сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки його доходів.

23 серпня 2008 року державним виконавцем Очаківського МР ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

21 травня 2008 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір карткового рахунку № SAMDN6860, за яким Банк відкрив позивачу картковий рахунок № НОМЕР_1 для користування яким видав картку.

Цей рахунок позивач повідомила державному виконавцю для перерахування аліментів на дітей та саме за цим рахунком до червня 2014 року відповідно до виписки Банку перераховувалися аліменти та позивач користувалася цим банківським рахунком.

16 та 24 травня 2018 року за декількома платіжними дорученнями Очаківський МР ВДВС ГТУЮ у Миколаївський області перерахувало позивачу на зазначений банківський рахунок аліменти на загальну суму 79 095.85 грн.

В 2011 році ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 та 18 червня 2012 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», за яким погодилася з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно наданої відповідачем роздруківки з карткового рахунку позивача проводилося автоматичне списання грошових коштів, починаючи із 19 травня 2018 року по 07 липня 2019 року у сумі 79 095 грн. 58 коп., які були перераховані державним виконавцем як аліменти на дітей позивача.

20 листопада 1959 року Генеральною асамблеєю Організації Об`єднаних Націй було проголошено Декларацію прав дитини, 30 вересня 1990 року - Всесвітню Декларацію про забезпечення виживання, захисту і розвитку дітей, 10 травня 2002 року - Декларацію та План дій "Світ, придатний для життя дітей».

Базовим документом, спрямованим на захист дітей є Конвенція ООН про права дитини, яка була прийнята та відкрита для підписання та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року. Текст Конвенції про права дитини готувався, обговорювався та узгоджувався більше десяти років.

Конвенція ООН про права дитини - це угода між країнами. Цей особливий документ було ратифіковано 191 країною світу. Держави-сторони взяли на себе обов`язок поважати і забезпечувати всі права дитини, передбачені Конвенцією. Конвенція визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку.

Конвенція ООН про права дитини набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і з цього часу є частиною національного законодавства.

Закон України "Про охорону дитинства", прийнятий Верховною Радою України 26 квітня 2001 року на виконання Конвенції про права дитини, завданням якого є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав і законних інтересів дитини в Україні, забезпечує кожній дитині, зокрема, право на житло та майно.

Приписами ст. 179 СК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів від 17 травня 2017 року № 2037-УШ, визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Зазначені Закони встановлюють виключне цільове призначення грошових коштів, які сплачує один з батьків дитині для створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Як встановлено судами, за заявою ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрив картковий рахунок для отримання аліментів на дітей та надав позивачу картку для користуванням цим рахунком.

Умовами договору про відкриття карткового рахунку не було передбачено договірного списання коштів з цього рахунку.

В період з травня 2018 року по липень 2019 року відповідач неодноразово списував із вказаного рахунку грошові кошти на погашення нарахованих процентів за кредитним договором, укладеним між сторонами в цій справі.

Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).

Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Згідно з п. 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» неправомірно (без її розпорядження та згоди) списало з належного її банківського рахунку грошові кошти в загальному розмірі 79 095.58 грн.

Обґрунтовуючи свої заперечення, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-201-256, як невід`ємні частини, укладеного між сторонами кредитного договору від 18 червня 2012 року.

Умовами та Правилами, що надані відповідачем на підтвердження своїх заперечень на позов, визначено, зокрема, що клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунку (пункт 1.3.1.6. Умов та Правил).

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані Умови та Правила розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочину містили умови, зокрема щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу укладення кредитного договору (18 червня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2019 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила, відсутність в заяві-анкеті домовленості сторін щодо права ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на списання грошових коштів з рахунків позивача, надані банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з позивачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Витяг з Умов та Правил, який міститься в матеріалах цієї справи, не містять підпису позивача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 червня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді право банку списувати кошти з рахунків позивача, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті за кредитним договором.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

За наведених обставин не заслуговують на увагу посилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Умови та Правила як на підставу правомірного списання коштів з рахунку позивача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції кредитного договору, укладеного сторонами в 03 травня 2007 року, оскільки на підтвердження укладення цього договору Банк надав суду заяву ОСОБА_2 про виявлення бажання оформити на своє ім`я кредитку. Відповідно змісту цієї заяви позивач була ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, а також стверджувала, що своїм підписом підтверджує факт отримання нею інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. В цій же заяві зазначено місце вирішення спорів та інформація про порушення строків платежів. Будь-яких інших доказів на підтвердження укладеного кредитного договору за правилами ст.ст. 76-80 ЦПК України, крім цієї заяви, Банком не надано. Додаткова угода, укладена сторонами 21 серпня 2019 року, на підтвердження боргових зобов`язань позивача за кредитним договором від 03 травня 2007 року також не містить умов, які б надавали право банку списувати кошти з рахунків позивача, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті за кредитним договором.

Отже, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставно здійснило списання грошових коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 в загальному розмірі 79 095.58 грн на погашення кредитної заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Банку зазначеної суми перерахованих аліментів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо розгляду позовних вимог в частині стягнення списаних Банком коштів, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, з якими суд апеляційної інстанції погоджується.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Разом з тим, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалася також на те, що їй завдано моральну шкоду у зв`язку з безпідставним списанням Банком з її карткового рахунку сум перерахованих аліментів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення цих вимог районний суд виходив з того, що захист порушення права забезпечується механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її майнові права та інтереси.

Проте апеляційний суд з такими висновками суду не погоджується з огляду на таке.

Судами встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору про відкриття банківського рахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством, ні договором, укладеним ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з безпідставним списанням Банком з її карткового рахунку сум перерахованих аліментів, а відтак висновки суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є помилковими.

Окремо апеляційний суд вважає за доцільне зауважити, що судом першої інстанції порушено встановлену законом територіальну підсудність.

Так, відповідно до матеріалів справи станом на 25 грудня 2018 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 зазначається АДРЕСА_1 (нотаріально посвідчена довіреність на представництво інтересів), станом на 21 серпня 2019 року місцем реєстрації та проживання позивача зазначено Україна ЛУГАНСЬКА КАДІЇВКА, ІРМІНО РАДГОСПНА М вул. 21 ( додаткова угода № 1). Місцем знаходження відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є м. Київ вул. Грушевського, буд 1Д.

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцем знаходження згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб.

Отже позов ОСОБА_1 відповідно до ст. 27 ЦПК України повинен розглядатися у місцевому загальному суді м. Києва відповідної територіальної підсудності за адресою місця знаходження АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Проте при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_7 , не обґрунтувала правових підстав, які б свідчили про право позивача звернутися саме до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області. Не навів таких підстав й суд першої інстанції при відкритті провадження у справі та при ухваленні рішення по суті вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Разом з тим, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявляв про непідсудність справи.

Отже апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено встановлену законом підсудність, проте, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як учасник справи, що подав апеляційну скаргу, в суді першої інстанції не заявляв про непідсудність справи Очаківському міськрайонному суду Миколаївській області, то оскаржуване рішення не може бути скасовано з підстав ч. 1 ст. 378 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог до банку.

У зв`язку зі зміною рішення суду відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають перерозподілу між сторонами витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог. З АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати з судового збору за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 790.96 грн. (49.75% задоволених вимог) та за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно 150 грн. (11.22% задоволено вимог апеляційної скарги) та з урахуванням перезаліку цих витрат з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 640.96 (790.96-150) грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та вирішення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 640 грн. 96 коп. судового збору.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 квітня 2020 року.