печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути із Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України, кошти в розмірі 344607,39 грн., три відсотки річних у сумі 10338,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з вересня 1984 року по червень 2004 року працював у органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах та набув право на пенсію за вислугою років, в зв`язку з чим з 01.06.2002 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру. В зв`язку з набранням чинності Постанови КМУ від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яка застосовувалася з 01.12.2015 року і якою підвищено посадові оклади та надбавки за класний чин прокурорсько-слідчим працівникам. 10.03.2016 року позивач звернувся до УПФУ в м. Житомир із заявою про перерахунок пенсії за вислугою років, проте в задоволенні його заяви було відмовлено з підстав того, що перерахунок пенсії працівникам прокуратури має здійснюватись у порядку та на умовах, які визначаються Кабінетом Міністрів України, але відповідний акт до цього часу Урядом не затверджено. Відмова органу пенсійного фонду у перерахунку пенсії слугувала підставою для звернення за захистом своїх прав у судовому порядку.

Постановою ВСУ від 24.04.2019 року у справі №826/8546/18 про визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2019 року у справі №826/8546/18 щодо визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 20 ст. 86 Закону №1697-VІІ та зобовязано Кабінет Міністрів України протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили, вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури.

25.03.2020 року на адресу суду надійшла заява позивача про уточнення (збільшення позовних вимог), в якій позивач просить стягнути з Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України, кошти у сумі 946801,64 грн. та три відсотки річних у сумі 28404,05 грн., а всього 975205,69 грн.

Ухвалою суду від 14.11.2019 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні.

Від відповідача Кабінету Міністрів України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що сума збитків, яку просить стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу. Також позивачем не доведено, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Сам по собі факт наявності судового рішення про визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України за умови не доведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

28.09.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив КМУ, в якому позивач вказав на те, що відсутність нормативного документу і регулювання умов і порядку перерахунку пенсій, не може позбавити позивача, гарантованого Конституцією і Законом України «Про прокуратуру» права, оскільки встановлене та наявне право на перерахунок призначених працівникам прокуратури пенсій, не може бути нівельоване у зв`язку з тим, що органи влади України не встановили порядку, за яким зазначена гарантія повинна бути дотримана та реалізована.

Від відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, то, від повідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Оскільки рішення суду щодо визнання неправомірними дій чи бездіяльності Казначейства не приймалося, то відсутні будь-які законні підстави для зобов`язання Казначейства вчинити певні дії на користь позивача.

27.10.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому позивач вказав на те, що позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, завданої позивачу його протиправною бездіяльністю, є обґрунтованими, а доводи такими, що базуються на нормах чинного законодавства, судових рішеннях, рішеннях Конституційного суду України та практики ЄСПЛ.

Згідно з ч.1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про те, що з вересня 1984 року по червень 2004 року позивач працював у органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах та набув право на пенсію за вислугою років, в зв`язку з чим з 01.06.2002 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру. В зв`язку з набранням чинності Постанови КМУ від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яка застосовувалася з 01.12.2015 року і якою підвищено посадові оклади та надбавки за класний чин прокурорсько-слідчим працівникам. 10.03.2016 року позивач звернувся до УПФУ в м. Житомир із заявою про перерахунок пенсії за вислугою років, проте в задоволенні його заяви було відмовлено з підстав того, що перерахунок пенсії працівникам прокуратури має здійснюватись у порядку та на умовах, які визначаються Кабінетом Міністрів України, але відповідний акт до цього часу Урядом не затверджено. Відмова органу пенсійного фонду у перерахунку пенсії слугувала підставою для звернення за захистом своїх прав у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/8546/18, визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»

ОСОБА_1 , звертаючись у листопаді 2020 р. із вимогами до відповідачів, про стягнення із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди у розмірі 975205,69 грн., свої вимоги обґрунтовує статтею 1173 ЦК України.

Згідно статті 1166 ЦК України, «Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду» майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно частини першої статті 1173 ЦК України «Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування» шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України «Відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування» шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Суд вбачає, що на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статтей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи, отже необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду, і саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанові № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 означеної постанови Пленуму Верховного Суду України).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної із вини Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 надано суду в якості письмових доказів копію: постанови Корольовського районного суду м. Житомира від 27.04.2016 р. у справі № 296/3385/16-а за позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - правонаступник УПФ України в м. Житомирі Житомирської області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії; постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.08.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного УПФУ в Житомирській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії; постанови Верховного Суду України від 24.04.2019 року.

Частиною восьмою статті 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За таких обставин вбачається, що вимоги позивача про стягнення із Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди у розмірі 975205,69 грн. не знайшли свого підтвердження належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 6, 11, 15, 16, 15, 16, 22, 23, 1166, 1173, 1174 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 352, 353, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Суддя Р.В. Новак