ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3875/20 Справа № 206/2080/19 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2019 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про усунення від права спадкування - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року просить рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.01.2019 року серії НОМЕР_1 ( а.с.5).

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Спадкоємцями після його смерті є його доньки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які у передбачений законодавством шестимісячний строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (а.с.56, 64).

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька, оскільки на час смерті постійно з ним проживала за однією адресою.

ОСОБА_2 є донькою спадкодавця ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , у зв`язку з чим відбулась зміна прізвища (а.с.89).

Позивач посилається на ті обставини, що спадкодавець ОСОБА_3 був особою похилого віку та значний час до смерті був безпорадним та потребував догляду, відповідач в свою чергу ухилялась від догляду за ним, утримання та піклування.

Відповідно до акту про не проживання від 18.03.2019 року, ОСОБА_2 не проживала за вказаною адресою: АДРЕСА_1 з 2011 року (а.с.11).

Відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданої КЗ «Міська клінічна лікарня №4» ДМР від 14.05.2019 року спадкодавець ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні гнійно-септичної хірургії в період з 05.01.2019 року по 07.01.2019 року. Відповідно до епікризу медичної карти стаціонарного хворого № 317 при надходженні хворого до лікарні, його загальний стан здоров`я був тяжким. Він поступив з діагнозом: «Гангрена правої нижньої кінцівки з сепсисом, цукровий діабет, асцит, набряк легенів, серцево-судинна недостатність» (а.с.43-45).

Відповідно до відповіді №09/04-56 від 13.09.2019 року КУ «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування» ДМР відділ у Самарському районі м.Дніпра, зазначено, що за період з 1998 року по 2018 рік включно, ОСОБА_3 на обліку не перебував із заявою про надання соціальних послуг як він, так і будь-яка інша особа в його інтересах не зверталися (а.с.115).

Як вбачається з відповіді №2450/05 від 17.09.2019 року Лівобережного управління соціального захисту населення ДМР звернень від ОСОБА_3 , або будь-яких інших осіб в його інтересах, за призначенням державних соціальних допомог, компенсаційних виплат на догляд за ним до Управління не надходило (а.с.116).

Також, в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яким при розгляді справи надано оцінку та перевірено їх доказами, що знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно п.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, проте в матеріалах справи міститься лише медична довідка про те, що ОСОБА_3 , перебував на стаціонарному лікуванні у період з 05.01.2019 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, окрім вищезазначеної довідки в матеріалах справи відсутні будь-які інші належні, допустимі та достатні докази, які могли б підтвердити факт того, що спадкодавець, через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім.

Також, відповідно до юридичного тлумачення ухилення від виконання певного обов`язку вчинюється шляхом вчинення активний дій.

Отже, позивачем не надано суду будь-яких доказів, щодо дійсного ухилення відповідача від обов`язку піклування за батьком.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення від спадкування ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що обставини зазначені позивачем не були доведені належними та допустимими доказами факту того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Також позивачем не було доведено факту того, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що під час судових засідань суду першої інстанції було допитано свідків та надано пояснення позивачем, однак суд першої інстанції не надав цьому оцінку та не зазначив чому він ці докази не бере до уваги, колегія суддів ставиться критично, оскільки суд першої інстанції надав показам свідків вірну оцінку у взаємному зв`язку з іншими наявними у матеріалах справи доказами, та зробив обґрунтований висновок про те, що надані пояснення позивача та свідків є недостатніми й не доводять факт безпорадного стану ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у долученні посвідчення про інвалідність ОСОБА_3 від 31.08.1992 року, яке є підтвердженням того, що спадкодавець ОСОБА_3 знаходився в безпорадному стані, оскільки мав другу групу інвалідності ще з 1992 року в результаті перенесеного інфаркту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечить наявним в матеріалах справи доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про долучення до матеріалів справи посвідчення про інвалідність ОСОБА_3 від 31.08.1992 року було обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, оскільки воно заявлялось на стадії розгляду справи, а об`єктивні причини пропуску строку звернення позивача з вказаним клопотанням відсутні.

Разом з тим, ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, відповідно до законодавства України позивач повинен доказувати обґрунтованість викладених позовних вимог, в свою чергу, у позивача та у її представника не було будь-яких обставин, які б не надавали їм змоги подати зазначений доказ у суді першої інстанції разом з позовом, або у підготовчому провадженні, а тому надане до апеляційної скарги у якості доказу посвідчення про інвалідність ОСОБА_3 від 31.08.1992 року не може бути взято до уваги при розгляді апеляційної скарги.

Твердження апелянта, що факт ухилення відповідача від надання батькові допомоги підтверджується свідками та поясненнями позивача, оскільки остання неодноразово зверталась до відповідача за допомогою, а вона їй постійно відмовляла та ніяк не проявляла в цьому зацікавленість та жалість, як доньки по відношенню до померлого, та як сестри по відношенню до позивача, колегія суддів вважає безпідставними та не доведеними, оскільки ОСОБА_1 не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю.

Також, ОСОБА_1 не зазначено у позовній заяві та не надано до суду жодних медичних документів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_3 захворювань, що призвели до безпорадного стану останнього.

З матеріалів справи вбачається, що окрім медичної довідки №793 від 14.05.2019 року про знаходження ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у відділенні гнійно-септичної хірургії в період з 05.01.2019 року по 07.01.2019 року, немає.

Інших медичних документів де було б зазначено, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані та потребував постійної сторонньої допомоги, матеріали справ не містять.

Між тим, з відповіді №2450/05 від 17.09.2019 року Лівобережного управління соціального захисту населення ДМР встановлено, що звернень від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та/або будь-яких інших осіб в його інтересах, за призначенням державних соціальних допомог, компенсаційних виплат на догляд за ним, до Управління не надходило.

Також, в матеріалах справи знаходиться відповідь №09/04-56 від 13.09.2019 року Комунальної установи «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування) надання соціальних послуг)» ДМР відділ у Самарському районі м.Дніпра, зазначено, що за період з 1998 року по 2018 рік включно, ОСОБА_3 на обліку не перебував із заявою про надання соціальних послуг як він, так і будь-яка інша особа в його інтересах не зверталися.

Отже, безпідставними є твердження апелянта, що ОСОБА_2 ухилялась від надання допомоги батьку.

Окрім того, надані позивачем документи на підтвердження витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи у розмірі 20 000,00 грн. є завищеними та належним чином не доведеними, так як не відповідають витраченому адвокатом часу для підготовки апеляційної скарги.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича и