Справа № 358/1351/17 Провадження № 2/358/31/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Тітова М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з даним позовом, в якому просять визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за №3042, та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за №3043.

Крім того, просять визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказують на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1983 року по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Зазначають, що ОСОБА_4 з 2014 року перебуває на обліку у психіатра, що підтверджується копією довідки №414 від 21.07.2017 року.

В період з 18 травня 2015 року до 29 травня 2015 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі Київської обласної ради «Київська обласна лікарня №2». Під час перебування на лікуванні, не усвідомлюючи значення і наслідки своїх дій та не керуючи власними діями внаслідок психічного захворювання ОСОБА_4 продав відповідачу ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,2500 га та житловий будинок загальною площею 49,50 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Факт купівлі продажу вказаного майна підтверджується копіями відповідних договорів від 25.05.2015 року.

Про факт продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_3 дізналася наступного року, після відмови органами соціального захисту в призначенні соціальної допомоги.

Позивачі посилаючись на положення ч.ч. 1-3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 225 ЦК України вважають вищевказані договори недійсними, оскільки на час укладення оспорюваних договорів ОСОБА_4 не усвідомлював значення й наслідків своїх дій та не керував власними діями внаслідок свого наявного психічного захворювання, а саме «органічний розлад особистості, органічне враження головного мозку, дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. з вестибулярною дисфункцією, правобічною пірамідною недостатністю, когнітивними розладами».

Крім того, позивач ОСОБА_3 вказує на те, що вона письмової згоди на укладення оспорюваних договорів не надавала, а тому з урахуванням положень ст.ст. 60, 65 СК України вказані договори купівлі-продажу нерухомого майна мають бути визнані недійсними, так як відповідач .

Представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві, та просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача адвокат Федоркін А.В. в судовому засіданні висловив заперечення проти позову. З урахуванням висновку судової психіатричної експертизи просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 45300 (сорок п`ять тисяч триста) гривень, сплачених згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем та зареєстрованим в реєстрі №3042. Також просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 93550 (дев`яносто три тисячі п`ятсот п`ятдесят ) гривень, сплачених згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем та зареєстрованим в реєстрі №3043.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився. Заяв, клопотань суду не подавав.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з датою формування 25.05.2015, ОСОБА_4 був власником житлового будинку загальною площею 49,50 кв.м., житловою площею 24,80 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину серія та номер 4331, видане 21 жовтня 2004 року Богуславською районною державною нотаріальною конторою (т.1 а.с. 121).

25 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25.05.2015 та зареєстрований в реєстрі за №3042, що підтверджується копією відповідного договору ( т. 1 а.с. 94-95).

Також 25 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25.05.2015 та зареєстрований в реєстрі за №3043, що підтверджується копією відповідного договору (т. 1 а.с. 124 125).

За клопотанням сторони позивача по справі було проведено судову психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №144-ц/178-ц від 25.09.2019 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період підписання договору купівлі-продажу, а саме 25.05.2015, страдав на маячний розлад органічного походження (F06.2 за МКХ -10) і за своїм психічним станом він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні положення чинного законодавства України.

Так, за положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з ч. 4 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (чинний на момент винесення постанови) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України (чинний на момент винесення постанови).

Відповідно до правової позиції, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Проаналізувавши викладене вище, дослідивши письмові докази та висновок судової психіатричної експертизи, суд дійшов висновку, що укладення спірних договорів особою, яка не мала вільного волевиявлення на таке відчуження, суперечить нормам цивільного законодавства.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналіз указаної норми свідчить, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, таким чином, при застосуванні наслідків недійсності правочину не вимагається самостійного позову однієї із сторін правочину для застосування двосторонньої реституції.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З урахуванням наведеного суд констатує, що стороною відповідача в судовому засіданні не доведено факт передачі грошових коштів відповідачем позивачу ОСОБА_4 , оскільки судом визнаються недійсними всі умови договору купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за №3042, та визнаються недійсними всі умови договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 3043.

Суд також констатує той факт, що представник відповідача не проявив необхідну, для такого випадку, наполегливість у доведенні перед судом своїх заперечень, обмежуючись лише твердженнями про те, що в спірних договорах купівлі-продажу зазначені відомості про проведення розрахунку за придбане нерухоме майно.

Натомість, умови договорів, які укладені особою, яка на період підписання договорів купівлі-продажу, а саме 25.05.2015, не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Інші докази на підтвердження факту передачі грошових коштів позивачу ОСОБА_4 , якими могли бути відповідні розписки, розрахункові документи банківських установ, показання свідків, стороною відповідача суду не надані.

Установивши, що відповідач не довів у встановленому законом порядку факт передачі позивачеві грошових коштів за нерухоме майно та в якому розмірі вони були передані, суд робить висновок про відсутність правових підстав для застосування двосторонньої реституції та зобов`язання позивача повернути відповідачеві кошти, отримані за продаж будинку та земельної ділянки.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 225, 236 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 3042.

Повернути у власність ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 49,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем 25 травня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 3043.

Повернути у власність ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов