Провадження 2/521/913/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Шудра Г.С.

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання наймачем жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської Ради, в якому просить суд визнати її наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 за раніше укладеним договором найму житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що вона з 2006 року проживає у однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка була передана в користування її чоловіку ОСОБА_2 згідно розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської Ради № 1386/01-04 від 10.01.2004 « Про укладення договорів найму на житлові приміщення з громадянами, які зареєстровані та проживають в квартирах будинку АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, а тому як вказує ОСОБА_1 в зв`язку зі смертю чоловіка у неї виникла необхідність у внесенні змін у договір найму житла, вказана квартира є місцем її постійного проживання. Позивачка вказує, що 18.09.2019 року звернулася до Малиновської районної адміністрації ОМР із заявою щодо визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення - однокімнатної квартири АДРЕСА_3 замість померлого наймача, однак листом від 09.10.2019 року за № 3156 Малиновська районна адміністрація ОМР повідомила, що у зв`язку з відсутністю реєстрації за даною адресою, відсутні підстави для визначення її наймачем вказаної квартири. Зазначені обставини стали приводом для звернення з вказаним позовом до суду.

Позивачка та її представник адвокат Доніна Л.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримували з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Позивачка в судовому засіданні звернула увагу суду, що проживає у спірній квартирі з 2006 року, тобто з покійним ОСОБА_2 жила ще у цивільному шлюбі, офіційно шлюб зареєстрували у 2016 році, в цьому ж році ОСОБА_2 помер. Позивачка наполягала, що постійно проживає у спірній квартирі і по сьогоднішній день, оскільки іншого житла не має.

Представник - Малиновської районної адміністрації ОМР в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві на позов, окремо звернувши увагу суду, що відповідно до акту обстеження від 04.10.2019 року вказаної квартири, складеному співробітниками ВД №4 , КП ЖКС «Черьомушки» встановлено, що ОСОБА_1 у зазначеній квартирі не проживає, крім того є власницею будинку АДРЕСА_4 . Окрім того співробітниками ВД № 4 КП ЖКС «Черьомушки» 21.11.2019 року складено повторний акт обстеження, з якого вбачається, що с виходом на місце за адресою: АДРЕСА_5 встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не мешкає, квартира зайнята іншими особами (ймовірно квартирантами). Отже виходячи з наведеного вище, можливо зробити висновок що квартира АДРЕСА_1 що у АДРЕСА_4 не являється єдиним місцем проживання позивачки. Представник відповідача вважає, що у ОСОБА_1 не має підстав для користування та проживання в квартирі АДРЕСА_1 , так як єдиною підставою для вселення відповідно до ст. 58 ЖК України є ордер, який видається органом місцевого самоврядування.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з розпорядження № 1386/01-04 від 10.11.2004 року Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, « Про укладення договорів найму на житлові приміщення з громадянами, які зареєстрована і проживають в квартирах будинку АДРЕСА_2 , згідно технічного висновку №173 Одеського філіалу НДІ « Проект реконструкція» про можливість користування жилими приміщеннями другого поверху сімейного гуртожитку, як комунальною квартирою по АДРЕСА_2 , розпорядження міського голови від 06.05.2003 року №548-01р «Про передачу жилих будинків, інженерних мереж, об`єктів комунального призначення, що розташовані за адресою : АДРЕСА_6 , і звернення мешканців квартир цього будинку та керуючись положенням про районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської Ради №2189- XXV від 04.02.2004 року і ст.55,61 Житлового кодексу України, прийнято розпорядження 1.Укласти договори житлового займу на фактично займану житлову площу, другого поверху у будинку АДРЕСА_2 зокрема з: ОСОБА_2 - на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 житловою площею 9,0 АДРЕСА_7 .м., сім`єю у складі його одного.

Зі слів позивачки в судому засіданні встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживала з 2006 року разом з ОСОБА_2 , зазначені обставини підтверджені показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і не оспорювалися стороною відповідача.

03 лютого 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим 03 лютого 2016 року.

Як вбачається з Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 03 квітня 2016 року, ОСОБА_2 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки № Д4-172652-ф/л від 22.10.2019 року про реєстрацію місця проживання/ перебування фізичної особи на території м. Одеси місце проживання та перебування ОСОБА_1 на території Одеси та Одеської області на зареєстровано.

Документами підтверджується, що 18.09.2019 року ОСОБА_1 письмово звернулася до Малиновської районної адміністрації ОМР з заявою, в якій просила визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача - ОСОБА_2 .. У зверненні вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік з яким вона проживала у спірній квартирі з 2006 року, отже у зв`язку з його смертю виникла необхідність у внесенні змін у договір найму житла.

Листом № К -3156 від 09.10.2019 року заступник голови Малиновської РА ОМР повідомив ОСОБА_1 , що оскільки вона не зареєстрована за даною адресою у встановленому законом порядку, підстави визначення її наймачем зазначеної квартири - відсутні. У листі вказується, що згідно акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2019 року співробітниками дільниці № 4 КП «ЖКС «Черьомушки» встановлено, що ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає. В квартирі проживають сторонні особи. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна гр. ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні за клопотанням сторони позивачки допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які розповіли суду, що тривалий час проживають у будинку АДРЕСА_3 , їхня квартира є комунальною, це колишній гуртожиток. Позивачка мешкає у кімнаті АДРЕСА_3 , на протязі останніх десяти років проживала разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер у 2016 році. Після смерті чоловіка ОСОБА_1 продовжує проживати в цій квартирі, бачаться вони не часто, тому що всі працюють, позивачка працює у психіатричній лікарні, іноді цілодобово.

В судовому засіданні, яке відбулося 28 травня 2020 року в якості свідка допитана ОСОБА_5 , яка розповіла суду що на протязі п`ятнадцяти років проживає в квартирі АДРЕСА_8 , особисто знайома з позивачкою, у них добрі сусідські стосунки. Свідок підтвердила, що ОСОБА_1 на протязі останніх десяти років постійно проживає у квартирі АДРЕСА_3 їхнього будинку, і на даний час проживає в квартирі. Свідку це відомо, оскільки позивачка є медичним працівником, а вона дуже хворіє, а тому постійно звертається до ОСОБА_1 за медичною допомогою.

Статтею 63 ЖК України встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, вищенаведене свідчить про наявність факту перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Документами також підтверджується що з 03 лютого 2016 року по день смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно до ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.9. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен, зокрема, з`ясувати, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство,

тривалість часу їх проживання за вказаною адресою.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення само по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Отже, в судовому засіданні було встановлено, що адреса: АДРЕСА_5 з 2006 року до 02.04. 2016 року була постійним місцем проживання ОСОБА_2 та позивачки ОСОБА_1 , вони мешкали разом в цій квартирі та вели спільне господарство, тривалість часу їх проживання за вказаною адресою - більше 10 років. Після смерті чоловіка у 2016 році позивачка продовжує проживати за вказаною адресою, піклується про майно, сплачує комунальні послуги, несе інші витрати, пов`язані з утриманням майна.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що позивачка набула рівного з наймачем права проживання та користування жилим приміщенням, а саме: спірною квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно дост.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивачка заявила вимоги про визнання її наймачем житлового приміщення, які суд вважає тотожними з вимогами про визнання права користування та постійного місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача щодо визнання за ОСОБА_6 права користування та постійного місця проживання в кв. АДРЕСА_1 , оскільки вони є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.

Суд критично оцінює Акт обстеження від 04.10.2019 року, складений співробітниками ВД №; КП ЖКС «Черьомушки» яким встановлено, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, Акт обстеження від 21.11.2019 року, з якого вбачається, що з виходом на місце за адресою: АДРЕСА_5 встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не мешкає, квартира зайнята іншими особами, оскільки у вказаних актах не зазначено з чиїх слів працівники ВД № 4 КП ЖКС «Черьомушки» встановили ці обставини, зокрема що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, у Актах відсутні підписи осіб проживаючих у вказаному будинку осіб. Окрім цього інформація зазначена у Актах від 04.10.2019 року та від 21.11.2019 року спростована мешканцями цього будинку, які проживають у спільній комунальні квартирі разом з позивачкою ОСОБА_7 , та допитані в судовому засіданні в якості свідків, які в залі суду підтвердили факт проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі як за життя чоловіка та ї після його смерті.

В судовому засіданні ОСОБА_1 стосовно актів про проживання в її квартирі сторонніх людей, пояснила, що дійсно у листопаду 2019 року у її квартирі тимчасово, приблизно на протязі місця, проживала стороння особа, дівчина - знайома її сина. В цей період сама позивачка постійно знаходилася на роботі, замінювала інших медичних працівників, які перебували у відпустці, а тому постійно працювала у нічні зміни. На вихідні дні виїжджала на дачу за місто.

Судом не приймаються до уваги доводи сторони відповідача, в тієї частині що ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_4 , з огляду на наступне. Як пояснила ОСОБА_8 в залі суду, дійсно у 2019 році вона зареєструвала право власності на дачний будинок у селі Миколаївка, в порядку спадкування, однак ніколи в цьому будинку не мешкала, оскільки він не придатний для проживання, використовується іноді як дача у літню пору року. Враховуючи доводи викладені у мотивувальній частині рішення суд приходить до висновку, що реєстрація за ОСОБА_1 права власності на сільській будинок, не має правого значення для вирішення спору щодо визнання права користування спірною квартирою

Суд приймаючи рішення про задоволення позову також враховує, що ОСОБА_1 тривалий час проживала у квартирі АДРЕСА_1 , вважала її своїм житлом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі « Прокопович п роти Ро сії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі на житло впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, суд встановивши, що ОСОБА_1 вселилася до квартири АДРЕСА_1 з підстав, що не суперечать ЖК України, тривалий час користувалася та користується цим житлом - протягом 14 років, дійшов до висновку, що право користування позивачкою вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 30,47,48,55 Конституції України, ст.ст. 9,63,64,65,128 ЖК України, ст.ст. 76-78, 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - задовольнити.

Визнати право користування та постійного місця проживання на законних підставах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі тридцяти днів.

Повний текст рішення суду виготовлено 29 травня 2020 року.

Головуючий: Поліщук І.О.