Справа №705/1860/20
2-з/705/10/20
У Х В А Л А

20.05.2020 м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Білик О.В., розглянувши заяву про забезпечення позову позивача ОСОБА_1 , що була подана у зв`язку з поданням до суду позовної заяви ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДРУЖБА -27/3», державний реєстратор виконавчого комітету Уманської міської ради Ковбасюк Алла Петрівна про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

19.05.2020 до Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДРУЖБА -27/3», державний реєстратор виконавчого комітету Уманської міської ради Ковбасюк Алла Петрівна про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності.

Одночасно з позовною заявою, 19.05.2020 за вх..№ 10832, позивач ОСОБА_2 подав заявупро забезпечення позову.

В прохальній частині відповідної заяви позивач просить суд:

«…забезпечити мій позов до Уманської міської ради, треті особи: ОСББ «Дружба 27/3», державний реєстратор Виконавчого комітету Уманської міської ради Ковбасюк А.П., про визнання незаконним рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності, шляхом заборони Уманській міській раді вчиняти будь-які дії пов`язані з відчуженням, приватизацією чи передачею в користування будь-кому нежитлових підвальних приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - до вирішення даного цивільного спору по суті…».

Розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 , про забезпечення позову ОСОБА_1 суддя дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Прохальна частина заяви про забезпечення позову (з урахуванням предмету та підстав позову про забезпечення якого ідеться в заяві) сформульована загальними фразами, сформульована альтернативно та належним чином не конкретизована, що фактично унеможливлює її виконання.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У поданій суду заяві ОСОБА_2 , із врахуванням предмету позову та виходячи із змісту позовних вимог і в порушення вимог статті 151 ЦПК України, не обґрунтував необхідність забезпечення позову із зазначенням того, як відсутність заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; та не доводить, з посиланням на докази, що забезпечення позову необхідно здійснити саме в обраний спосіб, а також свої пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначив, що згідно з п. 1 частини першої ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Накладення арешту на майно або грошові кошти; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно, чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу описаного майна, якщо подано позов про право власності на це майно або про виключення його з опису; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам мають застосовуватися лише для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена в грошовій формі в ціні позову згідно з вимогами ст. 80 ЦПК України. Такий спосіб забезпечення позову, як заборона вчинення дій може мати місце не за рахунок майна, як речі матеріального світу, а саме за рахунок об`єкта нематеріального світу (дій), як самостійного різновиду об`єктів цивільних правовідносин.

Отже, поділ позовних вимог на майнові та немайнові має значення не лише для визначення ціни позову задля подальшого визначення розміру судових витрат, а й для обрання правильного способу їхнього забезпечення з метою усунення утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення та найменшого обмеження прав та інтересів відповідача.

Одночасно, з позовних вимог вбачається, що позивач заявляє тільки вимоги немайнового характеру, а саме: визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності.

Крім того, слід зазначити, що з долучених додатків до позовної заяви вбачається, що 02.11.2016 суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області Ковалем А.Б. винесено ухвалу, якою заяву позивача ОСОБА_3 та інших про забезпечення позову у справі № 705/6776/16-а; 2а/705/139/16 було задоволено та вирішено заборонити Уманський міській раді та відділу комунального майна Уманської міської ради вчиняти будь-які дії відносно нежитлового підвального приміщення, розташованого у багатоквартирному жилому будинку АДРЕСА_1 . При цьому, позивачем не зазначено, чи накладалася заборона на вчинення будь-яких дій відносно нежитлового підвального приміщення, що розташоване у багатоквартирному жилому будинку АДРЕСА_1 відповідно до ухвали судді від 02.11.2016 , та чи була вона знята.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що була подана у зв`язку з поданням до суду позовної заяви ОСОБА_1 до Уманської міської ради Черкаської області, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ДРУЖБА -27/3», державний реєстратор виконавчого комітету Уманської міської ради Ковбасюк Алла Петрівна про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути поданадо суду апеляційної інстанції через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Білик