ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12880/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/662/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 ,

відповідач: територіальна громада міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Друга чернігівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2020 року (повний текст рішення складено 14.02.2020) у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому, з метою створення їй умов для оформлення спадкових справ як спадкоємцю за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з січня 2000 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 був одинокою особою, дітей не мав, заповіту не складав, інші спадкоємці за законом, які б прийняли спадщину після його смерті, окрім позивачки, відсутні.

Вказувала, що вона фактично проживала із спадкодавцем з 2000 року по день його смерті однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, за адресою: АДРЕСА_3 , вони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет. Наприкінці 2017 року ОСОБА_3 захворів, заявниця здійснювала за ним догляд, що підтверджується відповідною медичною документацією. Після смерті ОСОБА_3 його поховання та ритуальні обряди були проведені заявницею за власні кошти.

Під час звернення ОСОБА_2 до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав після померлого їй було роз`яснено про необхідність встановлення відповідного юридичного факту та рекомендовано звернутися до суду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з січня 2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада (далі - ЧМР) просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, ненадання оцінки всім доказам, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачкою жодних належних доказів, які б свідчили про факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем, а також щодо оплати за спадкове майно у період проживання однією сім`єю не надано.

Заявниця зазначає, що ні позивачка, ні померлий не змінювали свого місця реєстрації, оскільки проживали за власним вибором за адресами свого місця реєстрації.

Вказує, що районним судом не досліджено лист УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 28.10.2019 № 03/13819 про призначення субсидії ОСОБА_3 , яким підтверджується самостійне ведення побуту останнім у період з січня 2017 року по квітень 2019 року.

Наголошує, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений ЦК України 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01.01.2004, а тому встановлення факту проживання однією сім`єю з січня 2000 року (по вимогам заявника) по 31.12.2003 не може бути здійснене в судовому порядку.

В апеляційній скарзі вказується, що взяті судом до уваги документи на поховання мають значення лише для отримання допомоги на поховання.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить закрити апеляційне провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України у зв`язку із тим, що оскаржуваним судовим рішенням не вирішувались питання про права, свободи, інтереси або обов`язки Чернігівської міської ради; апеляційну скаргу ЧМР залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін; стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені документально підтверджені судові витрати у справі.

Зазначає, що факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 із січня 2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується доданими до матеріалів справи письмовими доказами, наявними у заявниці: оригіналами документів, які видані на ім`я ОСОБА_3 (свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть, медичною документацією, свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , свідоцтвом про право на спадщину за законом, з якого вбачається прийняття ОСОБА_3 всієї спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 ); документами, які підтверджують, що поховання ОСОБА_3 та проведення ритуальних обрядів були проведені саме ОСОБА_2 за власні кошти (свідоцтво про броню, лікарське свідоцтво про смерть, накладні, рахунки-фактури тощо); квитанціями про закупівлю ліків для ОСОБА_3 ; медичною документацією, з якої вбачається, що ОСОБА_3 дійсно був інвалідом 2 групи загального захворювання, страждав на онкологічне захворювання; документацією про проведення ремонтних робіт як в квартирі заявниці, так і в належному померлому спадкодавцю житловому будинку (замовлення на доставку, товарні чеки, договір на виконання індивідуального замовлення, товарні листи, тощо); фотокартками, які підтверджують те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно проживали однією сім`єю. Крім того, в судовому засіданні вказаний факт під присягою підтвердили свідки, сусіди позивачки та померлого спадкодавця, колеги по роботі ОСОБА_3 , який працював в ЧООД, друзі сім`ї.

Вказує, що посилання сторони відповідача на лист УПСЗН Новозаводської районної у місті Чернігові ради № 03/13819 від 28.10.2019, який відображає обставину реєстрації ОСОБА_3 з січня 2017 року по квітень 2019 року у належному йому на праві приватної власності житловому будинку у АДРЕСА_2 та отримання субсидії за цією адресою, жодним чином не спростовує предмет та підстави заявленого позову, оскільки те, що позивач по справі та померлий спадкодавець були зареєстрованими за різними адресами жодним чином не спростовується стороною позивача. Згідно норм чинного законодавства фізична особа може мати кілька місць проживання, місце реєстрації особи і місце реального постійного проживання можуть не співпадати.

Наголошує, що формулювання позовних вимог ОСОБА_2 , в повній мірі узгоджується та не суперечить приписами ЦК України, ЦПК України та норм СК України, а зі змісту позовної заяви чітко вбачається, що факт, який заявниця просить встановити має для неї юридичне значення саме для створення умов для оформлення спадкових прав як спадкоємиці за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_3 , а не з метою визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

На думку сторони позивача, суд апеляційної інстанції повинен закрити апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Чернігівської міської ради оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувалось та вони не порушувались. Апеляційна скарга подана не територіальною громадою м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради, а Чернігівською міською радою, як юридичною особою, окремим процесуальним суб`єктом цивільних правовідносин, права органу місцевого самоврядування в контексті ст. 1277 ЦК України не порушено, учасником спадкових правовідносин вона не виступає та, відповідно, підстави для звернення до суду з апеляційною скаргою у неї були відсутні.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Кравченка В.В., які просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що письмовими матеріалами справи та показаннями свідків, які повністю узгоджуються між собою, підтверджено обставину проживання позивачки ОСОБА_2 разом з померлим спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу більш ніж п`ять років до смерті останнього.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, що складається, зокрема, із житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 17-21).

Поховання ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_2 , вказаний факт відповідачем не оспорюється (а.с. 22-27).

07.08.2019 ОСОБА_2 звернулася до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , в якій зазначила, що проживала з останнім на час відкриття спадщини за однією адресою однією сім`єю не менш як п`ять років (а.с. 88-92).

За життя ОСОБА_3 в іншому зареєстрованому шлюбі не перебував, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 71, 118).

Згідно інформації Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 28.10.2019 за № 03/13819 за вказаною вище адресою була призначена житлова субсидія з січня 2017 року по квітень 2019 року включно на одну особу, ОСОБА_3 (а.с. 72).

З 06.05.1993 і на даний час ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 06.05.1993, та онука ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 12.05.2005 (а.с. 70).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила у позові, що встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з січня 2000 року по день його смерті необхідно їй з метою отримання можливості оформити свої спадкові та майнові права після смерті громадянського чоловіка в позасудовому порядку шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, встановлення вищевказаного юридичного факту, як було уточнено стороною позивача у судовому засіданні апеляційного суду, стосується захисту її спадкових прав на отримання належного їй спадкового майна.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33).

Згідно ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17/).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_2 як позивач та особа, яка стверджує про факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , і визнання позивачки спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 17 червня 2014 року до дня смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , районний суд взяв до уваги надані позивачкою: замовлення на доставку товарів, товарні чеки, договір на виконання індивідуального замовлення на встановлення металопластикових вікон, товарні листи, фотокартки та показання свідків, вважаючи, що вони повністю узгоджуються між собою та підтверджують обставину проживання позивачки ОСОБА_2 разом з померлим спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю більш ніж п`ять років до смерті останнього.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Наявні у матеріалах справи замовлення № 5829 від 31.05.2016 (а.с. 38), товарний чек № 901 від 31.07.2013 (а.с. 31) та фіскальні чеки від 12.01.2017 (а.с. 32) не містять прізвищ та адрес, а тому не можуть вважатись доказами, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається позивачка.

Заказ покупця № 31000684 від 31.05.2016 на суму 7 650 грн (а.с. 37) містить лише прізвище ОСОБА_3 (а.с. 37), у рахунку-фактурі від 17.09.2016 на суму 3 010 грн прізвища відсутні та зазначено лише адресу: АДРЕСА_2 , заява-угода на виконання індивідуального замовлення від 17.09.2016 оформлена на ім`я ОСОБА_3 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 (а.с. 34-36).

Наявні в матеріалах справи замовлення на доставку № 31002425 від 19.10.2015 на суму 3 060 грн (а.с. 31), заказ покупця № 31000677 від 20.05.2016 на суму 4 485 грн (а.с. 33) та гарантійний лист (а.с. 39) оформлені на ім`я ОСОБА_3 із зазначенням адреси: АДРЕСА_3 , датовані лише 2015-2016 роками; квитанції та фіскальні чеки про купівлю ліків - датовані періодом з 11.06.2019 по 16.06.2019. Таким чином, вказані докази не є достатніми для підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім`ю, були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 17 червня 2014 року до 17 червня 2019 року, як і наявні у справі документи про здійснення позивачкою поховання ОСОБА_3 (а.с. 22-29).

Надані позивачкою копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_3 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї .

Відсутність достатніх письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, на які посилається сторона позивача у позові та у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних та достатніх доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

Відтак, районний суд дійшов помилкового висновку про те, що матеріалами справи підтверджено обставину проживання позивачки ОСОБА_2 разом з померлим спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу більш ніж п`ять років до смерті останнього.

Враховуючи вищевикладене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вищенаведених норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з січня 2000 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 , задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.02.2020 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Не заслуговують на увагу посилання відзиву позивачки на необхідність закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, у зв`язку із тим, що апеляційна скарга подана не територіальною громадою м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради, а Чернігівською міською радою. Так, відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 181 вказаного Закону передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Таким чином, саме Чернігівська міська рада наділена правом представництва інтересів територіальної громади м. Чернігова і не зазначення про це в апеляційній скарзі не може бути підставою для закриття апеляційного провадження.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ЧМР підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 1 261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 2, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2020 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Чернігівської міської ради (місцезнаходження: м. Чернігів, вул. Магістратська, буд. 7, ) 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 коп. у відшкодування судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.

Головуюча Судді: