Справа № 368/303/20
Рішення

Іменем України

"12" жовтня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Редька О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності, -

встановив :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що позивачка є дочкою померлого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , між батьком та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Перебуваючи у даному шлюбі батько збудував будинок і за ОСОБА_5 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку. !0.02.2004 року ОСОБА_5 приватизувала будинок повністю, оскільки батько не заперечував, так як вважав, що майно належить їм порівну на праві спільної сумісної власності як подружжю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і дружина ОСОБА_5 . Спільних дітей у померлих не було.

Позивачка звернулася до Кагарлицької держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак нотаріус відмовив їй у прийнятті заяви оскільки спадщину прийняв рідний брат померлого ОСОБА_6 проте ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

А тому просить визначити, що частка померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_4 , становила Ѕ та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 .

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачка ОСОБА_3 проти задоволення позову не заперечує.

Відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення позову не заперечує.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що посвідчується витягом з державного реєстру актів цивільного стану від 20.12.2019 № 3.

Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 збудував житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Так на підставі рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області від 21.01.2004 № 03 «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків» за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

10 лютого 2004 року ОСОБА_5 приватизувала даний житловий будинок повністю, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Кагарлицькою міською радою Київської області та витяг від 10.02.2004, що виданий Кагарлицьким БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Щодо оформлення всього будинку на ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не заперечував, оскільки вважав, що майно належить їм порівну на праві спільної сумісної власності як подружжю.

Згідно із ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 помер. Вказаний факт посвідчується згідно з свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , дата видачі 26.1 1.2019 .

ІНФОРМАЦІЯ_3, померла і ОСОБА_5 , яка до дня смерті мешкала у належному їм будинку. Спільних дітей у померлих не було.

Факт спільного проживання померлих підтверджується згідно з актом про підтвердження місця проживання, складеного 27.01.2020 місцевим депутатом Кагарлицької міської ради Коваль Л. М.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України, визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, позивачка відноситься до першої черги спадкоємців за законом, оскільки до складу спадкового майна входить житловий будинок, що набутий батьком позивачки у шлюбі.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України, визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. З ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з п. 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, визначено: з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Згідно з п. 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

На виконання вимог Закону та чинного Порядку, 11.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області Грачової Л.І. із заявою про оформлення спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4

11.02.2020 листом № 67/01-16 державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області Грачової Л. І. була надана відповідь про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Нотаріус зазначила, що однією із підстав такої відмови є те, що відповідно до Спадкового реєстру № 59359811, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 , спадщину прийняв його рідний брат ОСОБА_6 (Спадкова справа № 240 від 05.04.2005).

Згідно з свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У відповідності до п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року, №7 «Про судову практику у справах про спадкування», п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Дане стверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтв про смерть, акту місцевого депутата про підтвердження місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , рішення виконкому Кагарлицької міської ради від 21.01.2004 оку №3, витягу з БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно, акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального будівництва від 12.01.2014 р., технічного паспорту на житловий будинок, листа з держнотконтори.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пленум Верховного суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, роз`яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі №6-1327цс15, міститься висновок про те, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1У Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

06.02.2018 Верховний Суд у справі №235/9895/15-ц зазначив, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

А тому, суд вважає за необхідне визначити, що частка майна померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_4 становить Ѕ та визнати за позивачкою в порядку спадкування після смерті батька право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.. 328, 392, 1261 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву задоволити.

Визначити, що частка майна померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_4 становить Ѕ.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_4 ) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку (загальна площа приміщень 44,7 кв. м., житлова площа 31,9 кв. м., допоміжна площа 12,8 кв. м.) , що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст.. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду. протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2020 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта