н/п 2/490/2940/2020 Справа № 490/3274/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
____________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Регіональний сервісний центр МВС в Миколаївській області про стягнення заборгованості за договром позики та визнання договру купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів, в якому просить суд стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на його користь заборгованість за договрами позики від 11 березня 2019 року та від 10 травня 2019 року в загальному розмірі 124 170 доларів США в національній грошовій одиниці гривні за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі по суті спору ; визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 травня 2020 року, за яким ОСОБА_3 , продала ОСОБА_4 транспортний засіб БМВ Х1, 2011 року випуску , д/з НОМЕР_1 недійсним; стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача грошові кошти у розмірі 11771,20 грн судовго збору.

Одночасно з подачею позову позивач надав суду заяву про забезепечення позову, в якій просить суд накласти арешт та оголосити заборону відчуження рухомого та нерухомого майна , належного ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в межах ціни позову , а саме грошову суму в розмірі 327 198,31 грн; накласти арешт та оголосити заборону відчуження на автомобіль БМВ Х1, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , власник ОСОБА_4 .

В обгрунтування позову посилається на те, що в строк до 11 квітня та до 10 липня 2019 року відповідно ОСОБА_5 повинен був повернути йому заборгованість за двома договрами позики в загальному розмірі 95600 доларів США, проте до теперішнього часу їх не повернув, мотивуючи відсутністю коштів.

Таким чином з урахуванням трьох відостків річних та пені на час звернення до суду з цим позовам в межах річного строку давності загальний розмір зобовязань складає 124 170,04 доларів СШа.

Вказані договори позики укладав ОСОБА_2 , та кошти отримував він в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , отже презюмується, що згідно ст. 65 СК України, що кошти , одержані за договрами використані в інтересах сім`ї,. Таке підтверджується і фактом придбання подружжям транспортних засобів 27.07.2019 року БМВ Х1, д/н НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 і 03.03.2020 року автомобілю Лексус РХ 350, д/н НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 , тобто в період після отримання грошових коштів від позивача за договорами позики. За такого, вважає, що ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , є солідарними боржниками перед ОСОБА_1 .

В подальшому , коли ОСОБА_1 , повідомив, що він має намір звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_6 заборгованості, подружжя переформило автомобіль БМВ на свого родича ОСОБА_4 , , уклавши формальний фіктивний договір купівлі-продажу вказаного автомобіля 22 травня 2020 року. За такого, вважає цей договір фіктивним, до того ж атомобілем продовжують користуватися відповідачі ОСОБА_6 , та вчиненим з метою уникнути відповідальності перед позивачем за договорами позики. .

Оскільки до теперішнього часу існує ризик подальшого відчуження як вказаного транспортного засобу, так і іншого майна відповідачів , що зробить неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача - просить задольнити заяву про забезпечення позову.

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно п.1 та 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ , напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

При розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача , на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Згідно роз`яснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, щодо вимог заяви про накладення арешту на автомобіль БМВ Х1, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_2 , то власник вказаного автомобіля ОСОБА_4 , згідно матеріалів справи не є боржником за зобов`язаннями перед позивачем, до нього не заявлено вимог про стягнення боргу. Також позивачем не обгрунтовано належним чином, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді арешту на зазначий транспортний засіб може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду , або неможливо буде взагалі ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Також щодо вимог заяви про накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 , то згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , власність на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_2 , не зареєстровано, отже вимоги заяви у цій частині не підлягають до задоволення.

До матеріалів заяви позивачем додано копію Договру купівлі-продажу квартири від 20.08.2009 року, за яким ОСОБА_3 , придбала у валсність квартиру АДРЕСА_1 , та копію паспортів відповідачів, з яких вбачається, що відповідачі уклали шлюб 09 січня 2009 року.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За положеннями ст. 70 цього Кодексу вважається, що частки у спільному майні подружжя дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи наявність майнового спору між сторонами, обсяг позовних вимог, враховуючи вимоги співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, а також враховуючи вищенаведені положення сімейного законодавства України, , суд приходить до висновку, що вимоги про забезпечення позову підлягають частковому задоволенню шляхом накладення арешту на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а а також на все рухоме майно, що нгалежить ОСОБА_2 в межах ціни позову, оскільки наявні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді арешту на зазначене майно, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду , або неможливо буде взагалі ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Керуючись ст.ст.149-151 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти обтяження у вигляді арешту на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на все рухоме майно, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в межах грошової суми в розмірі 3 327 198 грн. - до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Заборонити укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого та рухомого майна.

В задоволенні інших вимог заяви - відмовити.

Копії ухвали для негайного виконання надіслати до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Департаменту з надання адміністративних послуг та до Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області.

Копії ухвали надіслати сторонам по справі.

Ухвала може бути оскаржена разом до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО