ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4118/19 Головуючий суддя І інстанції Якименко Л. О.
Провадження № 22-ц/818/2091/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Святця Олександра Миколайовича на рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Якименко Л.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Мотивуючи позов, позивач посилалась на те, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20 грудня 2003 року Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області за актовим записом №132. На даний час справа про розірвання шлюбу знаходиться в Дергачівському районному суді Харківської області. Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне, повсякденне життя, несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння та взаємну відсутність почуттів, які притаманні сім`ї. Відповідач офіційно не працевлаштований, але маючи високу кваліфікацію робітника в сфері будівництва має стабільний високий заробіток. Однак не дивлячись на це, дітям матеріально не допомагає. Відповідач є фізично здоровою людиною, інших дітей крім їх спільних дітей у відповідача немає, утриманців теж немає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітніх дітей: доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - 2500 гривень на місяць, та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - 2500 гривень на місяць, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не прибула, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання також не прибув, в письмовій заяві просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Рішенням Дергачівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі - 2500 гривень щомісяця, та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі - 2500 гривень щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 16 жовтня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 768 грн 40 коп.

На вказане рішення представником ОСОБА_1 - адвокатом Святцем О.М. було подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд справи, рішення суду він не отримував, а дізнався про нього 03.02.2020 року з виклику державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби, а разом з тим і з постановою про відкриття виконавчого провадження № 61091401 від 30.01.2020 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів.

Вказав, що повістки отримувала позивачка ОСОБА_3 , як його законна на той час дружина.

Послався на те, що між учасниками справи була усна домовленість про сплату грошових коштів на утримання дітей у розмірі 2500 гривень на утримання обох дітей. Згідно з вищевказаними домовленостями відповідач сплачував кошти на утримання своїх дітей, про що свідчать квитанції про сплату аліментів від 16.10.2019 на суму 3045,00 грн, від 19.11.2019 на суму 2537,50 грн, від 10.12.2019 на суму 2537,50 грн та від 14.01.2020 на суму 2537,50 грн, але позивач попри домовленість звернулась до суду із позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 5000 гривень.

Зауважив, що відповідач як батько визнає свій обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повнолітня, але сума грошових коштів, яка заявлена позивачем для відповідача на даний час є досить значною, що не було враховано судом першої інстанції.

Вказав, що заявлений розмір аліментів на одну дитину перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом, а позивачем суду не надано відомостей, що відповідач має можливість сплачувати їх у такому розмірі, оскільки він не працевлаштований та має мінливий дохід.

Послався на те, суд першої інстанції, беручи до уваги заяву відповідача ОСОБА_1 від 25.10.2019, в якій він просив задовольнити позовні вимоги позивачки, не звернув уваги, що почерк у вищевказаній заяві відповідача подібний до почерку позивачки, яким була складена її заява про розгляд справи без участі від 02.11.2019, що свідчить про те, що вказаний документ було підроблено.

На підставі викладено просить суд скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти у розмірі 1059 гривень на місяць на кожну дитину.

ОСОБА_3 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Позивач вважає, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим.

Зауважила, що прожитковий мінімум на дітей відповідного віку з 01.01.2020 становить з 01.01.2020 - 2218 грн, з 01.07.2020 - 2318 грн, з 01.12.2020 - 2395 грн.

Зазначила, що відповідач приховує свої доходи та має можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі, оскільки його заробіток становить 10000-15000 грн на місяць.

Послалась на те, що у відповідача відсутні об`єктивні перешкоди у офіційному працевлаштуванні.

Зазначила, що відповідачем за 3000 доларів було придбано у свою власність автомобіль ВАЗ 2113 з номерним знаком НОМЕР_2 .

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення усіх учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20 грудня 2003 року Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області за актовим записом №132. Від спільного подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з позивачем та знаходяться на повному її утриманні.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в тому числі визначених ст. 182 СК України, що він має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилом п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

В матеріалах справи наявні дві заяви про визнання позовних вимог та про розгляд справи за відсутністю відповідача, які була направлені суду поштою від імені ОСОБА_1 (а. с. 25, 34).

Відповідач у судовому засіданні 14.05.2020 визнав той факт, що він підписав згадані заяви про визнання позову, які було написано позивачкою. При цьому пояснив, що він не в змозі сплачувати присуджену суму грошових коштів, оскільки йому важко знайти роботу. ОСОБА_1 також визнав, що він придбав вищевказаний автомобіль і при цьому пояснив, що для його придбання він позичав грошові кошти, які повністю не повернув. Підтвердив, що він отримував щомісяця по 10-15 тис. гривень, працюючи неофіційно на будівництві. Нині він тимчасово не працює, мешкає разом з матір`ю, на утриманні у нього інших осіб немає. Також пояснив, що з огляду на відсутність роботи він не в змозі сплачувати присудженні судом суми аліментів, наполягаючи за задоволенні його скарги.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Оскільки відповідач не надав до суду доказів, що він визнав позов внаслідок помилки, що має істотне значення, або з інших поважних причин, які зазначені у вказаній нормі ст. 82 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття заявленої у доводах скарги відмови відповідача від визнання позову.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач працює і щомісяця отримує 10-11 тис гривень, а відповідно до вказаних норм ст.ст. 141, 150 СК України кожен з батьків має рівний обов`язок по утриманню дітей.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції було надано копії квитанцій про сплату аліментів із зазначенням відповідного призначення: від 16.10.2019 на суму 3000 грн; від 19.11.2019 на суму 2500 грн; від 10.12.2019 на суму 2500 грн; від 14.01.2020 на суму 2500 грн, що підтверджує його можливості добровільно сплачувати вказані суми аліментів (а. с. 69-72).

При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

В цьому контексті колегія суддів зважає, що відповідач за рівнем його фактичного доходу мав змогу придбати автомобіль за 3000 доларів, який об`єктивно потребує додаткових витрат на його утримання, тобто відповідач має можливість сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі. Пояснення відповідача про те, що він для придбання автомобіля позичав грошові кошти відповідними письмовими доказами не підтверджені, і тому колегія суддів їх відхиляє.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів застосовують згадані норми п. 3-2 ч. 1 та ч. 3 ст. 182 СК України.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_1 тимчасово не працює не спростовує висновки суду про можливість присудження аліментів у фіксованій сумі, що притаманно при мінливому заробітку батька. Відповідач не має обмежень для працевлаштування за станом здоров`я, доказів про наявність інших поважних причин його безробіття до справи не було надано.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог закону, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення - без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 травня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.