Провадження №22ц/812/845/20
У Х В А Л А

Іменем України

26 травня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі: представника позивача адвоката Кучерявої Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Карташевої Тетяни Анатоліївни в приміщенні цього ж суду 07 жовтня 2019 року, повний текст якого виготовлений у той же день, у цивільній справі № 487/5026/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

у с т а н о в и л а :

02 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтований тим, що 05 квітня 2018 року він надав ОСОБА_3 5 000 000 грн. у борг строком на один рік. Зазначена угода між сторонами була укладена у формі надання відповідачем розписки. Відповідно до умов договору позики відповідач зобов`язувався повернути отримані ним кошти до 05 квітня 2019 року.

Проте у передбачений у розписці строк взятого зобов`язання відповідач не виконав та гроші в обумовлені строки не повернуті.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 5 000 000 грн. боргу.

Позивач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, суду надав заяву, в якій просив про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову. На підтвердження позовних вимог до заяви додав оригінал розписки ОСОБА_3 від 05 квітня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5 000 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4802,50 грн.

Зобов`язано фінансовий орган Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області повернути ОСОБА_2 сплачений на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 , МФО 899998, за квитанцією № 0.0..1 від 01 липня 2019 року, судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що наданими позивачем доказами підтверджується, що 05 квітня 2018 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 грошову позику в розмірі 5000000,00 грн.

Відповідно до умов договору позики відповідач зобов`язувався повернути отримані ним грошові кошти до 05 квітня 2019 року.

Вказані вище обставини підтверджуються борговою розпискою, яка знаходиться у позивача та містить підпис відповідача.

Станом на день звернення до суду відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти позивачу не повернув.

З огляду на викладене, у зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, враховуючи, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача і останній надав його суду, а станом на 02 липня 2019 року заборгованість відповідачем не погашена, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

30 березня 2020 р. особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду зачіпаються права, свободи та інтереси ОСОБА_1 . Рішення суду є необґрунтованим та незаконним. Під час розгляду справи за клопотанням позивача в якості забезпечення позову накладено арешт на наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , ј частку житлового будинку АДРЕСА_2 , ј частку земельної ділянки площею 988 кв.м, кадастровий номер :03:023:0011, за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :04:000:0232, яка розташована на території Чорноморської сільської Очаківського району Миколаївської області; земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер :04:000:0230, яка розташована на території Чорноморської сільської Очаківського району Миколаївської області.

Постановою державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03 березня 2020 року відкрито виконавче провадження №61435419 за виконавчим листом № 487/3004/18, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 781 564 грн. боргу. Ознайомившись з виконавчим провадженням, заявник дізнався про вчинення боржником ОСОБА_3 дій щодо перешкоджання виконання рішення суду про стягнення боргу на його користь та уникнення звернення стягнення на майно. На думку ОСОБА_1 , розписка, складена 05 квітня 2018 року ОСОБА_3 про отримання позики від ОСОБА_2 , є фіктивною, а до суду поданий позов з метою не виконувати рішення суду на користь ОСОБА_1 . У справі № 487/5026/19 ОСОБА_3 визнав позов та рішенням суду з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто 5000000 грн. та 08 січня 2020 року виданий виконавчий лист. З метою визначення вартості майна боржника суб`єкт оціночної діяльності державним виконавцем не залучався, вартість нерухомого майна визначена за згодою сторін: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без участі ОСОБА_1 . У зведеному виконавчому провадженні такі дії направлені на створення передумов, за яких усе зазначене вище нерухоме майно має перейти ОСОБА_2 в порядку частин 6-10 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», що завдасть шкоди ОСОБА_1 у вигляді невиконання рішення суду. Заявник вважає, що суд порушив положення статті 89 ЦПК України, оскільки справа розглянута на підставі одного документа розписки, без надання йому критичної оцінки, тоді як позивач ніколи коштів, зазначених у розписці, не мав, відсутні об`єктивні докази про передачу сторонами коштів у позику.

ОСОБА_2 поданий відзив на апеляційну скаргу про залишення рішення суду в силі, а апеляційної скарги без задоволення.

Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 як особа, яка не брала участь у справі, не має право на апеляційне оскарження рішення у справі відповідно до положень статті 352 ЦПК України. ОСОБА_1 у скарзі не наводить підстав та доказів порушення своїх прав, свобод та інтересів тим, що його не було залучено до участі у справі № 487/5026/19. Предметом розгляду у даній справі є заборгованість згідно договору позики, а не заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , не питання, пов`язані зі зведеним виконавчим провадженням, оскарженням дій державного виконавця. Жодними нормативними актами не передбачена участь у цивільно-правових угодах інших контрагентів або кредиторів позичальника, як і необхідності інформувати їх про укладання таких договорів або залучення їх до підписання таких угод тощо. Таким чином, реалізуючи своє право на звернення до суду з даним позовом, позивач не порушив прав та інтересів іншого кредитора ОСОБА_3 , оскільки таке ґрунтуються на вимогах статей 1046, 1047, 526, 530 ЦК України. ОСОБА_1 на має відношення до цивільно-правової угоди, яка була укладена між сторонами, наявність у ОСОБА_3 заборгованості перед позивачем не може свідчити про порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 . В порушення статті 81 ЦПК України він в апеляційній скарзі не наводить доказів на підтвердження фактів фіктивності договору позики, фінансової неспроможності позивача. Тобто доводи скарги ґрунтуються на припущеннях, домислах, бажанні усунути інших кредиторів відповідача від можливості скористатися законним правом доступу до правосуддя та можливості захистити свої майнові права. Щодо аргументів апеляційної скарги про незаконність, необґрунтованість рішення суду, позивач вказав, що суд першої інстанції дослідив наданий позивачем оригінал боргової розписки, виявив її справжню правову природу і зробив висновки щодо задоволення позовних вимог. Крім того, відповідач не заперечував факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 , їх неповернення у строк, обумовлений договором позики від 05 квітня 2018 року.

Разом із відзивом ОСОБА_2 подано клопотання, в якому позивач на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України просить про закриття провадження у справі, оскільки ОСОБА_1 не має відношення до цивільно-правової угоди, яка укладена між сторонами у даній справі, а рішенням суду від 07 жовтня 2019 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки

ОСОБА_1 також поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить справу розглянути без його участі. Зазначає, що дійсно позичив у ОСОБА_2 грошові кошти 5 000 000 грн., про що надав розписку, в суді визнав позов. Рішення у справі є обґрунтованим та правосудним. ОСОБА_1 не є тією особою, прав та інтересів якої стосується оскаржуване ним рішення, оскільки своє право на звернення до суду та органи ДВС він вже реалізував. Від обов`язку виконання зобов`язань перед заявником він не ухиляється. Тому ОСОБА_1 не може бути стороною у даній справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю із таких підстав.

За змістом статті 129 Конституції України основною із засад судочинства є, в тому числі й забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Такі особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права або про їх обов`язки.

За загальним правилом, у цих осіб відсутні правові підстави для апеляційного оскарження рішень суду, які в майбутньому лише можуть вплинути на права та обов`язки осіб, які не залучалися до справи.

Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

В силу пункту 3 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За такого, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 має, насамперед, довести, що оспорюваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, інтереси та/або обов`язки, зокрема, з урахуванням аргументів апеляційної скарги права заявника як стягувача за виконавчим листом № 487/3004/18, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 781 564 грн. боргу.

Як встановив суд першої інстанції у справі, яка переглядається, 05 квітня 2018 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 грошову позику в розмірі 5000000,00 грн., яку останній зобов`язувався повернути до 05 квітня 2019 року. На підтвердження укладання договору позики відповідач видав позивачеві розписку. Станом на день звернення до суду відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, на що посилався останній, звертаючись з позовом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Суд, вирішуючи спір, оцінивши надані позивачем докази з урахуванням наведених норм права, дійшов висновку, що між сторонами у справі склалися зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного ними договору позики, за яким позивач передав у борг відповідачеві грошову суму у 5 000 000 грн.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 вказує на те, що рішенням суду зачіпаються його права, свободи та інтереси. На думку ОСОБА_1 , розписка, складена 05 квітня 2018 року ОСОБА_3 про отримання позики від ОСОБА_2 , є фіктивною, а до суду поданий позов з метою не виконувати рішення суду у справі № 487/3004/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 грошових коштів.

Сторонами в договорі позики, який укладений 05 квітня 2018 року, є позичальник (відповідач ОСОБА_3 ) та позикодавець ( ОСОБА_2 ).

ОСОБА_1 не є учасником спірних правовідносин і вирішення даного спору не було пов`язано із вирішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, оскільки не стало підставою виникнення, зміни або припинення правовідносин за його участю, в тому числі тих, що виникли у зв`язку із укладанням та виконанням договору позики між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) від 01 квітня 2016 року, і які були предметом розгляду Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 487/3004/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики.

Зокрема, аргументи апеляційної скарги про те, що рішенням у даній справі порушуються права ОСОБА_1 як позичальника у правовідносинах, що виникли між ним та ОСОБА_3 , є безпідставними, тому що існування таких правовідносин не виключає наявності у ОСОБА_3 зобов`язань, що виникли на підставі договорів позики, укладених між ним як позичальником та іншими позикодавцями.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє аргументи ОСОБА_5 про порушення оскаржуваним рішенням його прав як стягувача у виконавчому провадженні №61435419 за виконавчим листом № 487/3004/18, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 781 564 грн. боргу. Зокрема, колегія суддів виходить з того, що існування такого виконавчого провадження не виключає можливість виконання у примусовому порядку інших виконавчих документів, в яких боржником є ОСОБА_3 .

Крім того, доводи про порушення прав ОСОБА_1 як сторони виконавчого провадження не приймаються апеляційним судом, оскільки порядок захисту прав стягувачів у виконавчому провадженні визначений Розділом VII ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» і не передбачає оскарження судових рішень, ухвалених на користь стягувачів за іншими виконавчими документами.

Щодо аргументів заявника про фіктивність укладеного сторонами справи договору позики.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З підстав фіктивності правочин може бути визнаний недійсним судом за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи (статті 203, 215, 234 ЦК України).

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір позики судом недійсним не визнаний, тому відсутні підстави для посилань на його фіктивність.

Таким чином, доказів, які б підтверджували, що рішенням у справі, яка переглядається, суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , останнім не надано. Тому колегія суддів погоджується із запереченнями, викладеними позивачем та відповідачем у відзивах на апеляційну скаргу, а також у клопотанні позивача про закриття апеляційного провадження у справі.

Оскільки після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який не був учасником справи, поданою ним з підстав вирішення судом питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, апеляційне провадження необхідно закрити.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки клопотання про повернення судового збору на час постановлення даної ухвали відсутнє, це питання колегією суддів не вирішується.

Керуючись статтями 362, 367, 368, 381, 382 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Закрити апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвала набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст ухвали складений 27 травня 2020 року