1Справа № 334/5231/18 2/335/602/2020
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
12 травня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючої судді Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування квартирою,
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування квартирою.
В листопаді 2011 року справа надійшла до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для розгляду за територіальною юрисдикцією.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з 08.08.1998 року.
У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2015 року у цивільній справі ЄУН 335/7135/14ц шлюб розірвано.
З 2008 року їх сім`я мешкала в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана квартира була придбана позивачем за договором купівлі-продажу від 12.12.2007 року за належні їй грошові кошти в сумі 292 900,00 грн.
Грошей на купівлю квартири їх сім`я не мала, а тому позивач 12.12.2007 року отримала в ЗАТ „ОТП Банк кредит на купівлю вказаної квартири в розмірі 30 000,00 доларів США, що було еквівалентне 151 500,00 грн за кредитним договором № МL-202/248/2007 від 12.12.2007 року.
В якості забезпечення зобов`язання щодо повернення кредиту позивач передала в заставу ЗАТ „ОТП Банк квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Після купівлі квартири в ній були зареєстровані позивач, відповідач та їх діти.
У жовтні 2012 року ОСОБА_2 залишив сім`ю і добровільно виселився з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та забрав все належне йому майно.
З жовтня 2012 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не мешкає.
ОСОБА_2 створив іншу сім`ю, місце свого нинішнього проживання ОСОБА_2 позивачу не повідомляє.
Позивач разом з дітьми продовжує мешкати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач сплачує кредит за квартиру. Відповідач участі у виплаті кредиту не приймає.
Після розірвання шлюбу у березні 2015 року ОСОБА_2 не звертався до суду чи до неї з вимогою про поділ майна, придбаного під час шлюбу.
Встановлений ст. 72 СК України трирічний строк давності звернення до суду щодо поділу майна, придбаного під час шлюбу, для ОСОБА_2 спливу березні 2018 року.
Квартиру позивач утримує самостійно.
З жовтня 2012 року ОСОБА_2 участі в утриманні квартири не приймає, будь-які платежі за квартиру та за комунальні послуги не сплачує, квартирою за призначенням не користується.
Вказане свідчить, що ОСОБА_2 , не користується і не має наміру користуватись квартирою для особистого проживання.
Однак, ОСОБА_2 в той же час, не вчиняє дій для зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Пропозиції позивача знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ігнорує.
Реєстрація ОСОБА_2 в квартирі перешкоджає позивачу, як власнику квартири, користуватись належним їй житлом, володіти ним і розпорядитись на свій розсуд, в тому числі шляхом її відчуження, а також перешкоджає оформити субсидію на житлово-комунальні послуги.
З урахуванням зазначеного, позивач просить суд усунути перешкоди, які створює їй ОСОБА_2 , в користуванні, володінні і розпоряджанні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування і володіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року справу направлено за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи відповідач ОСОБА_2 у судові засідання призначені на 27.02.2020 року та 12.05.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов або заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суду не подав, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ст.ст. 280-281 ЦПК України вважає за можливим проводить заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08.08.1998 року перебували у шлюбі.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2015 року у цивільній справі ЄУН 335/7135/14 ц шлюб розірвано.
Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 12.12.2007 року було придбано нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи.
Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №01-71/5774 від 27.07.2018 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.02.2008 року по теперішній час.
Проте, з жовтня 2012 року ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , участі у утриманні квартири не приймає.
Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Суду не надано доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 звертався до суду чи до позивача з вимогою про поділ майна, придбаного під час шлюбу.
Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17.0.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Як встановлено судом у справі, позивач є власником квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрований відповідач.
Враховуючи те, що реєстрація відповідача у квартирі порушує та обмежує права позивача у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном, він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
У відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 76-81, 141, 263-265, 280-282, 289 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.О. Макаров