ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3689/19

Головуючий у першій інстанції Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/408/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Іванової Г.П., Скрипки А.А.

секретар Позняк О.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Колодуб Світлана Миколаївна,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року у складі судді Павлова В.Г., повний текст якого складено 24.12.2019 року у м. Прилуки Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 25.02.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Колодуб С.М., зареєстрований в реєстрі за № 580 та про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 11.03.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Колодуб С.М., зареєстрований в реєстрі за № 731. Просив стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи скарги зводяться до того, що основною підставою для укладення оспорюваних договорів були обставини розгляду Голосіївським районним судом м. Києва цивільної справи про стягнення з нього завданої шкоди в результаті ДТП, яка сталась за вини останнього та переконання відповідача укласти оспорювані правочини з метою уникнення настання для нього як співвласника майна негативних наслідків у разі стягнення з позивача завданої шкоди.

На думку позивача, складення заповіту відповідачем та розпорядження майном на випадок його смерті, власником якого останній навіть не був на момент складення заповіту, підтверджують доводи про наявність завчасно узгодженого умислу на укладення сторонами фіктивних правочинів, а той факт, що реальні наслідки, обумовлені оспорюваними правочинами, не настали, підтверджується повним утриманням позивачем відчуженого майна, оплатою комунальних послуг, проведенням будівельних та ремонтних робіт, догляд за будинками, фактичне володіння та користування ними.

Що стосується висновку суду про пропуск строку позовної давності, то і в цій частині рішення є незаконним, оскільки перебіг строку має обраховуватись з моменту, коли йому стало відомо, що відповідач має намір позбавити останнього спірного майна шляхом його відчуження та виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, вказуючи на те, що на момент укладення правочинів ОСОБА_1 мав перед останнім значні борги, тому, він запропонував в рахунок погашення цих боргів провести відчуження належних йому частин нерухомого майна на користь відповідача, що і було зроблено.

Безпідставним є твердження позивача щодо визнання відповідачем фіктивності укладених сторонами правочинів, оскільки, укладаючи договори, обидві сторони бажали настання наслідків, їх волевиявлення було спільним, також, сторони вирішили усі грошові питання.

Звертає увагу на те, що заява про застосування позовної давності стороною відповідача була подана з метою всебічного захисту прав останнього, проте, суд відмовив позивачу у задоволенні позову на підставі норм матеріального права, які регламентують правовідносини з правочинів, а не з підстав спливу позовної давності.

Також ОСОБА_2 просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп., понесені ним в суді апеляційної інстанції.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Матеріали справи свідчать, що сторони є рідними братами.

ОСОБА_1 являвся власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.05.2008 року та договору дарування частини житлового будинку від 04.07.2008 року (а. с. 92, 95).

25.02.2010 року між сторонами був укладений договір купівлі продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність1/2 частину вказаного будинку з належною частиною господарсько побутових будівель, сплативши за неї грошову суму, визначену договором (а. с. 87).

Також між сторонами 11.03.2010 року був укладений договір дарування належної позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.1992 року 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 (а. с. 103).

25.02.2010 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповів належні йому на праві власності 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 (а. с. 109).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2009 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 127).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2010 року у справі № 2-158/10 стягнута з НАСК «Оранта» на користь ТОВ «Агротранссервіс» сума страхового відшкодування за шкоду, завдану ДТП, у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 128).

Звертаючись з позовом про визнання зазначених вище правочинів недійсними позивач посилався на їх фіктивність, вказуючи, що на момент їх укладення в обох сторін було відсутнє волевиявлення на реальне відчуження права власності належного позивачу майна, а у відповідача, відповідно, було відсутнє волевиявлення на набуття його у власність, що кожен розумів і усвідомлював, що договори в дійсності виконуватись не будуть, оскільки, мета їх укладення це спроба уникнення від стягнення з відповідача як співвласника майна матеріальної шкоди, завданої дорожньо транспортною пригодою, винною та відповідальною особою в якій був позивач.

Відповідач стверджував протилежне, звертаючи увагу судів першої і апеляційної інстанцій, на те, що при укладенні спірних договорів він усвідомлював наслідки та бажав їх настання. В суді апеляційної інстанції не заперечував своєї обізнаності щодо участі позивача в ДТП та наявності судових справ, проте, зазначав, що укладення правочинів насправді було зумовлено наявністю у ОСОБА_1 перед відповідачем грошових боргів, які він не мав можливості повернути, крім, як шляхом відчуження своєї власності на користь останнього.

Частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

З огляду на зазначене та враховуючи вказані норми матеріального і процесуального закону, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, який відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та вважає, що в даному випадку, саме позивач мав процесуальний обов`язок належними та допустимими доказами довести фіктивність оскаржуваних ним договорів купівлі продажу та дарування нерухомого майна.

Апеляційний суд погоджується з тим, що ОСОБА_1 не довів, що метою укладення правочинів сторонами було унеможливлення виконання у майбутньому судового рішення про стягнення з нього та відповідача грошових коштів.

Слушною є вказівка в рішенні про те, що з моменту укладення договорів і до моменту звернення до суду з даним позовом минуло чимало часу, що в сукупності з іншими доказами спростовує доводи позивача про їх фіктивність.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 після укладення договорів продовжував утримувати та користуватись відчуженим майном у вигляді оплати за комунальні послуги, проведення ремонтних робіт, до уваги не сприймаються, оскільки реальне бажання настання правових наслідків у ОСОБА_2 за договорами позивачем не спростовано.

Посилання в скарзі на незаконність висновку суду про пропуск позивачем строку позовної давності не впливають на правильність та законність рішення суду, адже, суд відмовив позивачу у задоволенні позову не з підстав спливу строку позовної давності, а по суті позовних вимог.

Інші доводи ОСОБА_1 ніяким чином не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та перевіривши їх доказами, оціненими на предмет належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємного зв`язку, вірно встановив, що спірні правочини були укладені сторонами з дотриманням усіх вимог закону, що обидві сторони в момент їх укладення усвідомлювали значення своїх дій та бажали настання цивільно-правових наслідків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів з підстав, наведених вище, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому, підлягає залишенню без змін.

Крім того згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 грн. 00 коп., які він поніс в суді апеляційної інстанції за надані йому адвокатом Джурою С.П. послуги, що підтверджується квитанцією про сплату, додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги від 11.02.2020 року, актом приймання-передачі наданих послуг та ордером про надання правової допомоги (а. с. 237, 246, 247). Визначаючи такий розмір витрат, апеляційний суд, з дотриманням принципу обґрунтованості та пропорційності, виходить зі складності справи, значення справи для сторони відповідача та переліку виконаних адвокатом послуг.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп., понесені ним в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 26.05.2020 року.

Головуючий: Судді: