Номер провадження 2/754/530/20
06 травня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого - судді - Галась І.А.
при секретарі - Гергель В.А.
за відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі - продажу дійсними та визнання права власності,
Ухвалою судді судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі - продажу недійсними була визначена Деснянському районному суду міста Києва на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (а.с.2).
Вимоги позову представником позивача, обґрунтовано наступним.
30 травня 2007 року між громадянином Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 (ОСОБА_1) та гр. України ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі-літнього будиночку АДРЕСА_1 .
Того ж дня між Позивачем та Відповідачем у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (надалі - Договір № 2), а саме нежитлової будівлі-літнього будиночку АДРЕСА_2 . Зазначено, що ОСОБА_1. було виконано свої договірні зобов`язання щодо передачі грошей на користь ОСОБА_2 та, свою чергу, ОСОБА_2 було виконано свої обов`язки щодо передачі Літнього будиночку АДРЕСА_1 та Літного будиночку АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , що підтверджується копіями актів приймання-передачі від 01.06.2007, які додаються до позовної заяви.
Договір №1 та Договір №2 у встановленому законом порядку недійсними визнані не були.
Представник позивача зауважив, що на момент укладення договору та після його укладення Позивач безперешкодно користувався Літніми будиночками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та будь-якої потреби у нотаріальному посвідченні та держаній реєстрації права власності на них не потребував. Також звертає увагу на те, що Позивач не є громадянином України, має постійне місце проживання у Сполучених Штатах Америки, а отже не був обізнаним з нормами цивільного права, які містяться у національному законодавстві України, що регулюють набуття права власності на нерухоме майно та правилами посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого тайна та державної реєстрації прав на нерухоме майно. Окрім того, ОСОБА_1 не маючи постійного місця проживання в Україні відвідував Україну не регулярно та у якості туриста. Проте на даний час у Позивача виникла необхідність у відчуженні Літнього будиночку АДРЕСА_1 та Літного будиночку АДРЕСА_2.
Вказує, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна мають право посвідчувати нотаріуси за місцем знаходження майна або місцем знаходженням однієї із сторін Договору № 1 та Договору № 2, тобто такі, які здійснюють свою діяльність на території АР Крим.
Згідно п. 1 наказу Міністерства юстиції України від 07.07.2014 №1087/55 «Про припинення приватної нотаріальної діяльності» усі особи, які здійснювали діяльність на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя зобов`язані припинити нотаріальну діяльність. Водночас, жодна із державних нотаріальних контор, які підпорядковуються Міністерству юстиції України на території АР Крим та м. Севастополя нотаріальну діяльність не здійснюють.
Зазначив, що будь-які органи влади, що мають право посвідчувати договору купівлі-продажу нерухомого майна на території АР Крим відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (надалі - Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається серед іншого сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.
Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 1207-УІІ визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно ч. 1 ст. 11 Закону № 1207-УІІ на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
Нормами частини 4 названої статті Закону № 1207-УІІ набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.
Зазначив, що на даний час чинним законодавством України та підзаконними актами Міністерства юстиції України не визначено порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке розташоване на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.
Представник позивача вважає, що у зв`язку із цим Позивач з об`єктивних, тобто таких, які не залежать від його волі, причин позбавлений можливості здійснити нотаріальне посвідчення Договору № 1 та Договору № 2 та, відповідно, здійснити державну реєстрацію права власності на предмети цих договорів, а саме - Літнього будиночку АДРЕСА_1 та Літного будиночку АДРЕСА_2 з метою їх подальшого відчуження.
Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд:
1.Визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі - літнього будиночку АДРЕСА_1 від 30.05.2007 дійсним.
2.Визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі - літнього будиночку АДРЕСА_2 від 30.05.2007 дійсним.
3.Визнати за громадянином США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_3 (АДРЕСА_3 ) право власності на нерухоме майно, а саме літній будиночок АДРЕСА_1 .
4.Визнати за громадянином США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_3 (АДРЕСА_3 ) право власності на нерухоме майно, а саме літній будиночок АДРЕСА_2 Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 217 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі - продажу дійсними та визнання права власності. Призначено судове засідання по названій справі (а.с.17).
15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі - продажу дійсними та визнання права власності (а.с.44-45).
Постановою Київського Апеляційного суду від 21 листопада 2018 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.78-79).
Представник позивача в судове засідання 06 травня 2020 року не з`явився, до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача, представника позивача, заявлений позов підтримав, просив його задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження.
Відповідач, представник відповідача до судового засідання не з`являлись. Відповідачу, представнику відповідача надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи.
Поштова кореспонденція, надіслана стороні відповідача в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання».
Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Як вбачається з письмових матеріалів справи, 30 травня 2007 року між ОСОБА_2 , надалі «Продавець» з однієї сторони та ОСОБА_1 , надалі «Покупець», з другої сторони, а разом «Сторони» уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі.
За цим Договором, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві, а Покупець прийняти та оплатити нежитлову будівлю - літній будиночок АДРЕСА_1. Нежитлова будівля літній будиночок АДРЕСА_1 належить Продавцю на підставі договору купівлі-продажу літнього будиночка від 06.12.2016 року, зареєстрованого в БТІ 13.12.2006 р.
Нежитлове приміщення - літній будиночок АДРЕСА_1 загальною площею 60,4 кв.м.
За цим Договором, обов`язок Продавця передати об`єкт Покупцеві вважається виконаним в момент передачі нерухомості в розпорядження Покупцю та підписання акта прийому-передачі.
Вартість нежитлової будівлі визначена сторонами в сумі 456250 грн., які Покупець передає Продавцеві до підписання акту прийому-передачі майна.
Згідно Акту прийому-передачі від 01 червня 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2007 ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв нежитлову будівлю - літній будиночок АДРЕСА_1 .
Крім того, 30 травня 2007 року між ОСОБА_2 , надалі «Продавець» з однієї сторони та ОСОБА_1 , надалі «Покупець», з другої сторони, а разом «Сторони» уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі.
За цим Договором, Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві, а Покупець прийняти та оплатити нежитлову будівлю - літній будиночок АДРЕСА_2. Нежитлова будівля літній будиночок АДРЕСА_2 належить Продавцю на підставі договору купівлі-продажу літнього будиночка від 06.12.2016 року, зареєстрованого в БТІ 13.12.2006 р.
Нежитлове приміщення - літній будиночок АДРЕСА_2 загальною площею 60,4 кв.м.
За цим Договором, обов`язок Продавця передати об`єкт Покупцеві вважається виконаним в момент передачі нерухомості в розпорядження Покупцю та підписання акта прийому-передачі.
Вартість нежитлової будівлі визначена сторонами в сумі 456250 грн., які Покупець передає Продавцеві до підписання акту прийому-передачі майна.
Згідно Акту прийому-передачі від 01 червня 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2007 ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв нежитлову будівлю - літній будиночок АДРЕСА_2 .
Нотаріально договір сторони не посвідчували, проте повністю виконали взяті на себе зобов`язання.
В подальшому ОСОБА_1 дізналася, що спірний договір є недійсним, що створює йому перешкоди в розпорядженні будинком.
Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч.1 ст.54 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.
Відповідно до ч.4 ст.55 вказаного Закону посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.
Як встановлено судом, літній будиночок АДРЕСА_1 та літній будиночок АДРЕСА_2 знаходяться в м Саки АР Крим .
ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, зважаючи на положення ч.4 ст.55 ЗУ «Про нотаріат» вказані договори купівлі-продажу мали бути посвідчені нотаріусом Автономної Республіки Крим.
Відповідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року № 685-VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється діяКонституції та законів України.
В силу положень зазначеного Закону держава взяла на себе зобов`язання вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України.
Вказаний Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до положень статті 9 Закону, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права,Конституції та законів України; повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.
В зв`язку із тимчасовою окупацією, на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя тимчасово не діють державні органи та установи України. В тому числі, не здійснюють діяльність державні та приватні нотаріуси. В силу положень ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь який акт виданий незаконними органами та/або особами,є недійсним і не створює правових наслідків.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК).
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка встановлює правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 334 ЦК України набуття права власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Аналізуючи, у сукупності, надані докази, в обґрунтування своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.4,12,19,83,175,177,184,259,263,265,268ЦПК України ст. ст. 220, 328, 392, 640 Цивільного кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі - продажу дійсними та визнання права власності - задовольнити.
Визнати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 30 травня 2007 року - дійсним.
Визнати за громадянином США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_3 (АДРЕСА_3 ) право власності на нерухоме майно, а саме: літній будиночок АДРЕСА_1 .
Визнати договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 30.05.2007 року - дійсним
Визнати за громадянином США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_3 (АДРЕСА_3 ) право власності на нерухоме майно, а саме: літній будиночок АДРЕСА_2
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.