Справа № 266/652/19
Провадженя№ 2-о/266/4/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2020 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:
головуючого-судді - Федотової В.М.,
за участю секретаря Шишханової К.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі у спрощеному провадженні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення,
В лютому 2019року заявник ОСОБА_1 ,звернувся до суду із з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт його проживання на території України станом на 24.08.1991року та 13.11.1991р. В обгрунтування заяви зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Фергана. В 1990році, в віці 1 року, він разом з матір`ю переїхав на постійне місце проживання в с. Трудове Сакського району АРК, де проживав за адресою: АДРЕСА_1 . З 11.08.2000р. він разом з матір`ю переселились в будинок АДРЕСА_2 Мати отримала громадянство України , він в 2004році закінчив Трудівську середню загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Сакського району АРК. В 2005році, коли йому виконалось 16 років, він не отримав паспорт громадянина України оскільки був притягнутий до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим з 22.12.2005року по ІНФОРМАЦІЯ_2 р. знаходився під вартою і утримувався в Сімферопольському СІЗО, а потім відбував покарання в м. Ковель Волинської області, та в м. Херсон. У зв`язку з анексією Криму, його мати переселилась до м. Маріуполя Донецької області де проживає за адресою : АДРЕСА_3 . Після звільнення з місця позбавлення волі заявник ІНФОРМАЦІЯ_2 року переїхав до м. Маріуполя Донецької області де проживає разом зі своєю матір`ю. Після повернення з місць позбавлення волі ,заявник звернувся до міграційної служби з заявою про видачу паспорта громадянина України, але йому було відмовлено оскільки необхідно встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991року та 13.11.1991р. В зв`язку з тим ,що у заявника виникли труднощі з отриманням громадянства України - він звернувся до суду із вказаною заявою. Просив заяву задовольнити.
01 березня 2019року ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області було відкрито провадження по справі.
18.03.2019року до суду надійшли письмові пояснення по справі від заінтересованої особи. В поясненнях представник ГУДМС України в Донецькій області заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1 оскільки вважає,що інформація викладена в тексті заяви про встановлення факту не підтверджена письмовими доказами, звернув увагу на довідки видані на тимчасово окупованій території в період коли органи державної влади України там вже не здійснювали свої повноваження.
Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 березня 2019року заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України.
Постановою Донецького апеляційного суду від 29.05.2019року було скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.03.2019року, справу було направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав заяву, просив її задовольнити, надав пояснення у відповідності до обставин викладених у заяві. Також заявник пояснив, що підставою для звернення до суду із зазначеною заявою є його бажання отримати громадянство України. Він тривалий час проживає на території України , вважає себе її громадянином.
Представники заінтересованої особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_1 , вважають ,що заявник не довів факту проживання його та матері на території України станом на 24.08.1991року та 13.11.1991року. Просили не брати до уваги як докази по справі домову книгу та довідку з Сакського району Адміністрації Крайненського селищного поселення , оскільки дана довідка видана окупаційної владою Криму.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Фергана, що підтверджено свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с.4).
Згідно довідки про звільнення ХЕР НОМЕР_2 , виданої в.о. Начальника БВК-105 Херсонської області ОСОБА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 22.12.2005р. по 23.10.2014р.. прямує до місця проживання АРК Сакський район с. Трудове(ас.4а)
Згідно довідки від 24.06.2015р., виданої Приморським РС у м. Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області- ОСОБА_1 дійсно звертався до органів міграційної служби із заявою щодо видачі паспорта після досягнення віку 18років. Перевіркою встановлено, що заявник не належить до громадянства будь-якої держави(а.с.6)
Згідно свідоцтва серія НОМЕР_3 , видане Ковельським професійно-технічним училищем №2- ОСОБА_1 закінчив у 2007р. зазначений учбовий заклад та здобув спеціальність взуттьовика по ремонту взяття другого розряду(а.с.7-8)
Згідно свідоцтва про базову загальну середню освіту 02 НОМЕР_4 ОСОБА_1 у 2004році закінчив рухівську середню загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Сакського району АРК(а.с.10)
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є матір`ю заявника . Підтверджує,що в 1990році вона разом з заявником, якому на той час було один рік, повернулася з м. Фергана до своїх родичів у Сакський район АРК де проживала до анексії Криму. До 1990року вона разом з сином проживала у м. Фергана, де і працювала. На час 24.08.1991року на 13.11.1991року вона разом з заявником вже постійно мешкали на території України - в Криму.
На підтвердження своїх доводів надала копію своєї трудової книжки.
Заявник на підтвердження своїх доводів, а також на підтвердження пояснень свідка, надав копію домової книги з АДРЕСА_4 , яка розпочата в 1968році. В вказаній книзі зазначено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 в 1990році прибула з м. Фергана на постійне місце проживання , за національністю татарка.(а.с.23). Аналогічна інформація міститься в домовій книзі по АДРЕСА_4 (а.с.24-25) .
Також заявником , під час розгляду справи було надано довідку датовану 20.11.2018р., та видану Російською Федерацією Республіки Крим Сакського району адміністрацією Крайненського селищного поселення в якій зазначено, що ОСОБА_1 09.08.1989р. дійсно проживав та був зареєстрований з матір`ю ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_4 з 09.07.1990р. по 16.12.1991р. вибули м. Саки. Ці дані підтверджені погосподарськими книгами том №9, особистий рахунок 586 за 1986-1990р.р., погосподарська книга том №15 особистий рахунок 586 за 1991-1995р. Заново були зареєстровані 06.1997р. по 11.08.2000р. АДРЕСА_4 , перереєструвались по селу на АДРЕСА_2 з 11.08.2000р. до 03.07.2004р. вибули до м. Маріуполь.
Оцінюючи зазначені документи, які видані окупаційною владою АРК суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про фактичне проживання заявника та його матері на території с. Трудове, Сакського району, Автономної Республіки Крим, виданих закладами, що знаходяться на анексованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів фактичного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991року та 13.11.1991року з анексованої території у заявника можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення зазначеного факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.
Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.
Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після ІНФОРМАЦІЯ_4 , що має підтверджуватись документами про прописку.
Зокрема, за ч.ч.1,7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.
Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях,що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки,Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).
Таким чином, аналізуючи викладене суд вважає, що заява є обгрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надав до суду докази фактичного свого проживання разом з матір`ю на території України у с. Трудове, Сакського району АРК до 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991року.
Керуючись ст..ст.1,2,5,7 259,265,268 ,315 ЦПК України, Законом України «Про громадянство» суд-,
Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та ІНФОРМАЦІЯ_4 листопада 1991 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: Федотова В. М.