Справа № 578/1688/19>
провадження № 2/578/22/20>
Рішення

Іменем України

26 травня 2020 року смт Краснопілля

Краснопільський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Басової В.І., з участю секретаря судового засідання Авраменко О.Є., позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача- адвоката Касатської Ю.А, розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Краснопільського районного суду Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вангородський Віталій Васильович про визнання договору купівлі- продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року до суду надійшов зазначений позов, в якому, позивач просила: визнати договір купівлі- продажу нерухомого майна житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 29.07.2016 року серія та номер 379, посвідчений приватним нотаріусом Вангородським В.В., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх уточнення, а також об`єднання позивач посилається на те, що 23 грудня 2002 року Позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . За час шлюбу він набув у власність майно, зокрема будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2003 року. Позивачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , спільно піклувалися про майно, вкладали кошти у капітальний та поточний ремонт, дбали про господарські будівлі та споруди, розміщені на подвір`ї біля будинку. 3 2016 року разом із Позивачкою та її чоловіком ОСОБА_3 стала проживати рідна донька Позивачки , ОСОБА_2 разом зі своїм неповнолітнім сином, онуком Позивачки, вони вели спільний побут, домашнє господарство, за спільні кошти купували та здійснювали поточний ремонт будинку за адресою АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що Позивачка та її чоловік ОСОБА_3 є літніми людьми, пенсіонерами, та факт що станом на 2016 рік Відповідачка проживала разом з ними і виявляла піклування про таких, Відповідачка запропонувала своїй матері Позивачці та чоловіку Позивачки , ОСОБА_3 переоформити будинок за адресою АДРЕСА_1 на неї, взамін зобов`язуючись піклуватися про таких до смерті. Тому у 2016 році, Відповідачка повела Позивачку ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Вангородського В.В. де подружжя ОСОБА_1 підписали договір, за попереднім роз`ясненням договір довічного утримання. При цьому Позивачка хвилювалась, що нотаріус не засвідчить договір, адже її чоловік ОСОБА_3 перебував напідпитку. Однак нотаріус ніяким чином не зауважив і не заперечив щодо підписання, оформлення договору через стан сп`яніння ОСОБА_3 . Крім того, приватний нотаріус Вангородський В.В. не роз`яснював правові наслідки правочину, а лише встановив осіб, які брали участь і були присутні при укладанні договору.

Після укладання договору у нотаріуса відносини між Позивачкою, її чоловіком ОСОБА_3 та Відповідачкою не змінилися. Відповідачка продовжувала піклуватися про матір, її чоловіка ОСОБА_3 , вкладати кошти в будинок, у ведення спільного домашнього господарства, необхідні покупки. Позивачка та її чоловік були певні, що так буде тривати і надалі і про них піклуватимуться до скону.

У 2018 році, Відповідачка почала їздити на заробітки до Польщі і протягом тривалого часу була відсутня в Україні, однак допомагала матері, Позиваці і її чоловіку ОСОБА_3 по догляду за будинком, а Позивачка опікувалася неповнолітнім сином Відповідачки , ОСОБА_4 , який на час відсутності матері в Україні проживав у бабусі- Позивачки та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідачки на момент смерті та поховання вітчима в Україні не було, однак вона здійснила переказ коштів у сумі 13000, 00 грн. на рахунок Позивачки на частину покриття витрат на поховання.

Після смерті вітчима, чоловіка Позивачки, Відповідачка почала холодно спілкуватися із матір`ю, у відносинах відчувалася напруга. Приїхавши додому, до України в смт. Краснопілля 13 вересня 2019 року у розмові із нею про необхідність оформлення спадщини Позивачкою після смерті чоловіка, Відповідачка повідомила, що не треба Позивачці нічого оформлювати, адже будинок належить їй та повідомила про бажання продати такий. Позивачка поцікавилася у Відповідачки яким чином та може розпорядитися майном, адже, вона зобов`язувалася утримувати матір та вітчима ОСОБА_3 до смерті, однак не отримала жодних відповідей. При цьому донька Позивачки , Відповідачка почала вивозити певні речі з будинку, і як виявилося пізніше Позивачкою забрала всі документи на будинок. Після вказаних подій Позивачка звернулася до адвоката за наданням консультації, під час якої 25.10.2019 року о 17 год. 41 хв. шляхом витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено факт належності на праві власності будинку за адресою АДРЕСА_1 Відповідачці, проте не за договором довічного утримання, а на Підставі договору купівлі-продажу датованого 29.07.2016.

Тобто, 25.10.2019 року Позивачка дізналася, що зловживаючи довірою її донька Відповідачка оформила 29.07.2016 року у приватного нотаріуса Вангородського В.В. не договір довічного утримання, як те оговорювалося між ними, а договір купівлі-продажу. Тобто і її і її чоловіка, колишнього власника будинку за адесою АДРЕСА_1 обманули щодо природи самого правочину, замість довічного утримання оформили договір купівлі-продажу, не роз`яснивши змісту та наслідків.

Першою підставою для визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним вважала те, що ні Позивачка, як дружина власника майна будинку, ні сам покійний власник будинку ОСОБА_3 не усвідомлювали в момент укладення правочину, що здійснюють відчуження нерухомого майна саме шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Позивачці та її чоловіку не було роз`яснено змісту Правочину що укладався, померлий власник будинку вважав що це договір довічного утримання, за яким будинок буде переданий Відповідачці після його смерті та смерті його дружини Позивачки. Тому договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , повинен бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що у момент його укладення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства, не дотримано положень ч.3 та 5 ст.203 ЦК України, оскільки волевиявлення учасника правочину власника будинку не відповідало його внутрішній волі та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так після договору купівлі-продажу його на той момент колишній власник ОСОБА_3 та Позивачка продовжили проживати у будинку, а Відповідачка піклувалася про таких, що аж ніяк не відповідає наслідкам укладення договору купівлі-продажу, а відповідає саме договору довічного утримання.

Другою підставою для визнання вказаного договору дарування недійсним зазначала, що колишній власник будинку, чоловік Позивачки ОСОБА_3 відчужив будинок за договором купівлі-продажу явно не усвідомлюючи настання відповідних наслідків, оскільки навіть після укладення своїй падчерці ОСОБА_2 , він продовжував господарювати в будинку, вважаючи що такий відійде Сивокозовій тільки після його смерті та смерті його дружини, Позивачки.

Вчинення вказаних дій колишнім власником будинку, чоловіком Позивачки ОСОБА_3 вказує на те, що він не знав наслідків, що настали після укладення ним правочину з приводу продажу будинку, адже він як і його дружина Позивачка були певні що підписували договір довічного утримання, тому, колишній власник будинку, чоловік Позивачки ОСОБА_3 при вчиненні правочину щодо купівлі-продажу будинку помилився щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміючи природу вчинюваного правочину. Тобто колишній власник будинку, чоловік Позивачки ОСОБА_3 та його дружина як свідок укладеного правочину повністю не усвідомлювали правової природи купівлі-продажу та наслідків вчинення дій з приводу укладення такого.

Крім того, Відповідачка умисно ввела в оману колишнього власника будинку, чоловіка Позивачки ОСОБА_3 та свою матір Позивачку, а приватний нотаріус Вангородський В.В. посвідчив договір купівлі-продажу лише встановивши осіб учасників правочину та особу Позивачки як дружину власника майна, свідка правочину, не роз`яснивши ані змісту, ані правових наслідків укладення такого.

Підставою позову зазначала й те, що померлий чоловік Позивачки та власник майна ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, і у день укладення оспорюваного договору також перебував у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до нерозуміння події та змісту укладеного ним правочину про відчуження майна. Тобто власник майна ОСОБА_3 у момент укладення оспорюваного договору був юридично дієздатний, але не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Крім того, користуючись та зловживаючи станом ОСОБА_3 відповідачка не повідомила, а третя особа - приватний нотаріус Вангородський Віталій Васильович не пояснив, хоча обов`язком останнього було роз`яснити наслідки укладення договору купівлі-продажу, і навіть не вживали в усній мові словосполучення «купівля-продаж», а лише проговорювали «договір», тим самим вводячи в оману покійного власника майна ОСОБА_3 та Позивачку, що це той договір про який вони думають - є договір довічного утримання.

Позивачка тоді була впевнена, що укладається її чоловіком договір саме довічного утримання.

На день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.07.2016, покійний власник майна ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння та в цілому вів такий спосіб життя, що випивав кожного дня, хоча був і неконфліктною людиною, в момент укладення такого договору він не розумів значення своїх дій, підписав такий договір несвідомо, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Посилалась також, що правочин у вигляді оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.07.2016 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ОСОБА_3 та позивачка залишилися проживати у будинку, розпоряджатися майном, господарюючи в ньому як власники. Кошти в розмірі 80 000 грн. зовсім не були передані сторонами правочину.

Крім того, Відповідачка - ОСОБА_2 ні разу з часу укладення договору і до смерті покійного власника майна не виражала волю до юридично належного їй майна. Таким чином, Відповідачка умисно підтримувала ілюзорність вчиненого договору довічного утримання, як вважали Позивачка і покійний власник майна ОСОБА_3 , вказане вкотре підтверджує що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 29.07.2016 колишній власник майна не мав наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Просила суд взяти до уваги, що ОСОБА_3 вчинив правочин (підписав договір купівлі- продажу свого будинку), як дієздатна фізична особа, яка не усвідомлювала значення своїх дій та/або не могла керувати ними. Тому позивачка оскаржує правочин свого чоловіка як інша особа (як дружина - спадкоємець першої черги), чиї цивільні права та інтереси порушені, що передбачено ст. 2 ЦК України. Позивачка не змогла прийняти спадщину від свого чоловіка (що є порушенням її інтересу на спадкове майно від чоловіка), який під впливом алкогольного сп`яніння, без реального настання правових наслідків підписав договір, який є фіктивним, помилковим та в наслідок чого є недійсним.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Басовій В.І.

Ухвалою від 11 листопада 2019 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

03 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог, а також вважає, що особисті права позивача не були порушені внаслідок відчуження зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки на підставі укладеного оскаржуваного договору купівлі-продажу, з урахуванням того, що відчужуване майно було особистою власністю ОСОБА_3 і позивачка жодних прав на нього не мала, а зазначені позивачкою підстави недійсності договору є надуманими, не відповідають дійсності та не доведені належними доказами.

Разом з відзивом надійшла і заява про застосування строків позовної давності, обґрунтована тим, що Позивачка була присутньою при укладенні договору у приватного нотаріуса, тому трирічний строк позовної давності сплив 29.07.2019 року, що є окремою підставою для відмови у позові за ч.1 ст.267 ЦК України.

05 грудня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи приватного нотаріуса Краснопільського районного нотаріального округу Вангородського В.В., в яких останній, посилаючись на дотримання ним всіх вимог ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при оформленні оспорюваного правочину купівлі-продажу, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав необґрунтованості.

27 грудня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Стаднік С.В. про те, що сплата Відповідачкою 80000 грн. за договором купівлі-продажу жодними доказами не підтверджена, посилався на Постанову Правління Національного Банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року №210 згідно якої фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті), але цього здійснено не було. Заперечували вони також сплату ОСОБА_3 податку на доходи фізичних осіб, військового збору, а ОСОБА_2 збору на загальнообов`язкове соціальне страхування. Крім того, зазначав про не підтвердження відповідачкою своїх доходів, оскільки остання у 2016 році або не працювала, або працювала продавчинею у магазині, тому вона таких коштів не мала.

28 грудня 2019 року до суду надійшла уточнена письмова позовна заява, згідно якої підстави позову були доповнені, а саме було акцентовано увагу на перебуванні ОСОБА_3 під час укладення спірного договору у стані алкогольного сп`яніння, про що мала свідчити позивачка та свідки. Також надійшла заява про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка в підготовчому судовому засіданні 10.01.2020 була відкликана і більше не заявлялась.

Того ж дня до суду надійшла позовна заява про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині купівлі-продажу земельної ділянки.

14.01.2020 було відкрито провадження за вказаною позовною заявою.

03.02.2020 року від Відповідачки надійшов відзив на позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого вона просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у раніше наданих запереченнях.

08 січня 2020 року від Відповідачки надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого вона повністю заперечувала викладені представником позивача в обґрунтування позовних вимог обставини, просила відмовити в задоволенні позову.

10 лютого 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивачки - адвоката Стаднік С.В. про розірвання договору про надання правових послуг з 10.02.2020 року.

В підготовчому судовому засіданні 11 лютого 2020 року було об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та пізніше поданого в частині купівлі-продажу земельної ділянки.

Того ж дня позивачкою наданий позов, яким вона фактично підтримала раніше заявлені вимоги.

24.02.2020 року позивачка надала додаток до справи, у якому висловлені думки, які раніше заявлені в позовних заявах.

25 лютого 2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судовому засіданні 26.05.2020 року позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовних заявах.

Представник Відповідача та Відповідач в судовому засіданні заперечили проти задоволенні позову, з посиланням на підстави викладені у відзивах на позовні заяви.

Третя особа - приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу Вангородський В.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак у поданих до суду 05.12.2019 року письмових поясненнях на позовну заяву, зазначив, що просить суд розгляд справи провести за його відсутності, у вирішенні процесуальних питань покладається на розсуд суду, проти задоволенні позову заперечує, просить суд відмовити.

З урахуванням пояснень позивача, відповідача, та її представника судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення позивача та відповідача і її представника, допитавши свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.07.2016 року між ОСОБА_3 (продавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (покупцем) був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким Продавець продав, а ОСОБА_2 купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 житловою площею 56,6 кв.м. загальною площею 78,4 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0656 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за вказаною вище адресою.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Краснопільського районного нотаріального округу Вангородським В.В. 29.07.2016 року за реєстровими № 736, 738, 740 (т.1 а.с. 77-78).

За п.1.3 Договору відчужуване ОСОБА_3 нерухоме майно, є його спадковим майном, про що додатково зазначено і в п.8.4 договору про відсутність прав третіх осіб щодо нього.

Згідно п. 3.1 Договору продаж будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки за домовленістю між сторонами вчинено за 80 000 грн.- 68000 грн.- за будинок та 12000 грн. за земельну ділянку, які Продавець отримав від Покупця до підписання договору. Під час підписання договору Продавець підтвердив факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, відсутність будь - яких претензій матеріального характеру щодо суми, отриманої від Покупця до підписання договору, що засвідчив своїм підписом під Договором, про що зазначено в п. 3.3 Договору.

З письмових пояснень, наданих приватним нотаріусом Краснопільського районного нотаріального округу Сумської області Вангородським В.В., встановлено, що особу, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було встановлено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 07.07.2000 року Краснопільським РВ УМВС України в Сумській області, дієздатність перевірено, зовнішніх ознак сп`яніння, як зазначено Позивачем в позовній заяві, не виявлено.

Перед підписанням сторонам на білих аркушах паперу надавались примірники договорів для ознайомлення. Після чого сторони особисто підписали два примірники договору купівлі-продажу, один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса, та інший, що роздруковується на бланку нотаріальних документів, був виданий на руки Покупцю (т.1 а.с.80).

Будучі допитаним в судовому засіданні 06.05.2020 в якості свідка приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу Сумської області Вангородський В.В. підтвердив викладені в своїх поясненнях обставини та зазначив, що дійсно в липні 2016 року посвідчував договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Від самого початку мова йшла про оформлення договору купівлі-продажу, про будь-який інший договір мови не було. Роз`яснював сторонам, що право власності на нерухоме майно перейде до покупця і за його згоди там можуть залишитись проживати і ті, хто там зареєстрований. Жодних ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_3 не було. Всі необхідні платежі у зв`язку з оформленням договору купівлі-продажу (податки та збори) були здійснені до підписання договору. Сторони між собою розрахувались до підписання договору. ОСОБА_3 за життя не звертався про розірвання договору купівлі-продажу. Позивачка ОСОБА_1 не була власником майна та не мала прав на нього, оскільки це було спадкове майно ОСОБА_3 , тому від неї ніяких заяв щодо згоди на відчудження не відбиралось. Вважав, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 29.07.2016 року за реєстровими № 736,738,740, був посвідчений ним відповідно до чинного законодавства із дотриманням всіх вимог, а тому причини визнання договору недійсним відсутні.

Допитані в судових засіданнях свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 кожен окремо повідомили, що їх сусід ОСОБА_3 за життя частенько бував на підпитку, хоча господарював на городі і був адекватною людиною. Щодо відчудження ним будинку доньці Позивачки їм стало відомо від Позивачки вже після його смерті. ОСОБА_1 проживає в тому будинку, про його продаж свідкам нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_12 рідна сестра Позивачки повідомила, що знала за життя ОСОБА_3 , він випивав, але був розсудливий та завжди йшов додому. Розповідав їй про бажання оформити свою хату на онука, сина ОСОБА_2 . Жалю з приводу продажу будинку ОСОБА_2 не висловлював. Позивачка жила в хаті і досі живе. Ніколи не чула від ОСОБА_2 бажання продати будинок чи виселити свою мати з будинку.

Факт перебування у шлюбі позивачки та ОСОБА_3 на момент його смерті підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.19), свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 25.08.2019 року (т.1 а.с.20) та довідкою Краснопільської селищної ради (т.1 а.с.23).

Відносно посилань Позивача про безоплатність договору та, що всупереч Постанові Правління Національного Банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року №210, відповідачка не здійснила перерахування коштів з свого поточного рахунку на поточний рахунок ОСОБА_3 , внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) грошових коштів за купівлю спірного будинку та земельної ділянки в сумі 80000 грн., оскільки фізичні особи мають право здійснювати готівкові розрахунки на суму, яка не перевищує 50 000 гривень, суд зазначає, що на момент укладення спірного договору 29.07.2016 року діяла редакція Постанови Правління Національного Банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року №210, яка дозволяла розрахунок готівкою між фізичними особами на суму, що не перевищує 150000 грн.

З наданих приватним нотаріусом Краснопільського районного нотаріального округу Сумської області Вангородським В.В. в порядку витребування доказів, оригіналів документів встановлено, що 29.07.2016 ОСОБА_2 сплатила 660,00 грн. збір з операцій купівлі-продажу нерухомого майна (т.2 а.с.4), а ОСОБА_3 того ж дня сплатив 967,50 грн. військовий збір та 3224,00 грн. податок з доходів фізичних осіб (т.2 а.с.5-6), тому твердження Позивачки про несплату таких не відповідають дійсності.

ОСОБА_3 на момент оформлення договору купівлі-продажу належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом (т.2 а.с.7-11).

Земельна ділянка за тією ж адресою належала ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер 26748228, виданого 12.09.2014 року Реєстраційною службою Краснопільського районного управління юстиції Сумської області. (т.2 а.с.103-104). Приватизована громадянином під час шлюбу земельна ділянка є його власністю і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя (Постанова ВСУ у справі № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015р.).

Враховуючи зазначене, суд вважає слушними доводи Відповідачки, що майно ОСОБА_3 було його особистою приватною власністю і згідно з діючим законодавством він мав право розпоряджатись ним на власний розсуд без відповідної згоди на це Позивачки по справі, і тому доводи ОСОБА_1 , що її і її чоловіка, колишнього власника будинку обманули щодо природи самого правочину, замість довічного утримання оформили договір купівлі-продажу, не роз`яснивши змісту та наслідків є безпідставними, оскільки таким чином права та інтереси позивачки порушені не були.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За положеннями ч. 1 ст.317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Відчужувачем за оспорюваним договором був ОСОБА_3 , ним питання щодо укладення договору довічного утримання не піднімалось. Майно було його особистою приватною власністю, він розпорядився ним на власний розсуд, а тому укладеним договором права позивачки жодним чином порушені не були.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивачка була присутньою під час укладення договору 29.07.2016, що нею не заперечувалось, нотаріусом роз`яснювались права та обов`язки сторін договору, наслідки укладення договору купівлі - продажу, надавався для прочитання та ознайомлення текст договору, перевірялась дієздатність сторін, жодних заперечень з приводу укладення саме договору купівлі - продажу вказаного нерухомого майна ані з боку відчужувача ОСОБА_3 , ані з боку позивачки по справі не було. На момент підписання договору ОСОБА_3 на будь - які захворювання, які б перешкоджали йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не страждав, в стані алкогольного сп`яніння не перебував, розумів зміст укладеного договору - іншого позивачкою не доведено.

Суд приймає доводи відповідачки, що домовленостей про укладення договору довічного утримання між нею та ОСОБА_3 не було, була досягнута згода щодо укладення договору купівлі - продажу, за взаємною згодою визначена вартість майна, кошти, за яке він отримав до підписання договору, що підтвердив в момент його укладення, про що свідчить підпис ОСОБА_3 в договорі та підтверджується показами нотаріуса і письмовими документами.

Слушними також є доводи, що за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, тому укладення договору довічного утримання в інтересах Позивачки неможливе, оскільки власником майна вона не була.

Твердження позивачки про бажання відповідачки продати спірне нерухоме майно та виселити її також жодними доказами не підтверджені.

Посилання позивачки на фіктивність договору є також безпідставними. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, а також кореспондується Верховним Судом в постанові від 04 березня 2019 року по справі №642/4737/16-ц.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивачем жодним чином не доведено, що ОСОБА_2 станом на момент укладення оспорюваного договору, вчиняла дії, які спрямовані на не настання реальних наслідків вчинення такого правочину, не доведена також відсутність у обох сторін наміру щодо реального переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , при цьому слід врахувати, що відповідачем здійснено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, внесено зміни до персоніфікованих даних по особовим рахункам з оплати вартості житлово-комунальних послуг, проведена заміна вікон на пластикові, зроблений ремонт, у зв`язку з чим, суд зазначає, що підстави для визнання зазначеного договору фіктивним відсутні.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі - продажу не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а також доказів того, що ОСОБА_3 не розумів змісту договору, який укладався і наслідків його укладення, а також доказів того, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі, що Відповідачка зловживаючи довірою ввела в оману позивачку та ОСОБА_3 , позивачкою також не надано.

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу Вангородський Віталій Васильович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Касатської Ю.А. про застосування строків позовної давності, то суд виходить з того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Із досліджених в суді доказів, суд вважає, що строк звернення позивача до суду із позовом пропущений, однак із врахуванням вищезазначеного відмовляє з підстав необґрунтованості позову.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати залишаються за позивачем.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,

у х в а л и в:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вангородський Віталій Васильович про визнання договору купівлі- продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу і рішення за цією скаргою не скасовано, воно набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повні найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача- адвокат Касатська Юлія Анатоліївна, адреса АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вангородський Віталій Васильович, адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя В.І. Басова

Повний текст рішення складений 04 червня 2020 року.