Справа № 311/1181/20
Провадження № 2-з/311/15/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2020 року м. Василівка
Суддя Василівського районного суду Запорізької Сидоренко Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця
13 квітня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця та у пред`явленому позові позивачка просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 04.03.2019 року у сумі 200000,00 грн. в межах вартості спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2000,00 грн.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06.05.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця, відмовлено.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 14.05.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця, та призначено підготовче судове засідання.
02 червня 2020 року на адресу Василівського районного суду Запорізької області через систему «Електронний суд» надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та в якій просить з метою забезпечення позовних вимог заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчинити реєстраційні дії (реєстрацію права та їх обтяжень) відносно відчуження спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення даного позову по суті.
В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 посилається на те, що застосування вказаних заходів обґрунтовується невиконанням своїх зобов`язань щодо добровільного задоволення вимог позивача про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця, що стало підставою звернення до суду, запереченнями відповідача ОСОБА_2 про отримання від позивача спадкодавцем ОСОБА_3 грошових коштів, а також, з урахуванням значного розміру заборгованості відповідача та наявності майна, за рахунок якого він може погасити заборгованість, існуванням загрози вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спадкового майна, яке залишилось після смерті кредитора-спадкодавця з метою уникнення виконання грошового зобов`язання, що призведе до неможливості поновити порушені права позивачки ОСОБА_1 , а тому невжиття даних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. На обгрунтування вказаних в заяві заходів забезпечення позову позивачка ОСОБА_1 зазначає про їх співмірність із сумою боргу та витратами, понесеними нею при сплаті судового збору. Також заявник вважає, що відповідно до вимог ч.3 ст.154 ЦПК України заходи зустрічного забезпечення судом не мають бути застосовані.
Вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, проаналізувавши зміст позовних вимог, виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з предметом спору, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову пред`явленим позовним вимогам, оглянувши матеріали позовної заяви, вважаю, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, а у відповідності до ч.3 цієї статті заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.
У відповідності з ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України, серед іншого заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Тобто, для обґрунтування забезпечення позову повинна бути підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.
Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Частиною 1 статті 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
Згідно роз`яснень, наданих в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину, а також має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Аналізуючи вищезазначені норми, можна зробити висновок, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
За змістом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог вбачається, що предметом позову є стягнення суми боргу кредитором спадкодавця. Однак, наведені позивачем у поданій заяві в редакції від 01.06.2020 року заходи забезпечення позову не є предметом заявлених позовних вимог про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця. Зокрема, у поданій заяві про забезпечення позову позивачка просить заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчинити реєстраційні дії відносно відчуження спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження заяви про забезпечення позову, які б свідчили, що відповідачу ОСОБА_2 належить право власності чи право користування на спадкове майно і що відповідач, маючи таке право, зможе відчужити це майно і, на думку суду, такі твердження позивача є голослівними та належними доказами не підтвердженими. Наведені заявником підстави для забезпечення позову є формальними припущеннями, які не підтверджено доказами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у своїй постанові від 21.11.2018 року (справа № 752/6255/18).
Також слід звернути увагу, що у принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.
Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, то зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично це є збереженням існуючого стану «status-quo» між сторонами до ухвалення кінцевого рішення суду.
Як роз`яснено в постанові № 9 Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до наявних в матеріалах справи документів та наданих приватним нотаріусом матеріалів спадкової справи № 09/2020, спадкоємцями спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , які 21.01.2020 року звернутися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Проте, суд не вправі обмежувати власника (власників) спадкового майна у його володінні, користуванні, розпорядженні, а саме так як вимагає заявник, заборонити вчиняти реєстраційні дії відносно відчуження спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 .
А тому, відсутні законні підстави для забезпечення позову.
Судом враховано, що юридично закріплене право власності надає можливість власнику самостійно вирішувати юридичну та фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо. При цьому, на даний час відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову про які просить позивач може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась.
Водночас, заходи забезпечення позову, які заявник просить вжити, виходять за рамки заявленого предмету позову, а отже не можуть бути вжиті судом, відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Враховуючи вищенаведене, співмірність заявленим позивачем вимогам та недопущення порушення прав спадкоємців на володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_3 , суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-150, 153, 258-260, 353, 354 ЦПК України,
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №311/1181/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.
Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО