Дата документу 22.05.2020 Справа № 310/9642/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1262/20 Головуючий у 1-й інстанції: Богомолова Л.В.
Є.У.№ 310/9642/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року і додаткове рішення від 05 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Першин І.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначав, що 01 жовтня 2014 уклав з ОСОБА_2 договір дарування 2/5 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте правочин не відповідав фактичним відносинам, що склались між сторонами договору, оскільки житло він придбав на відплатній основі, сплативши ОСОБА_2 15 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. На прохання ОСОБА_2 з метою зменшення його фінансових витрат, уникнення отримання відмови іншого співвласника від переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності в нотаріальній конторі вони оформили договір дарування, а не купівлю-продаж .

Після нотаріального оформлення договору він разом зі своєю сім`єю переїхав до будинку та розпочав проводити в ньому ремонт, але у липні 2015 року прокурор в інтересах малолітньої ОСОБА_3 - спадкоємця колишнього власника спірного житла пред`явив до нього позов про витребування на підставі ст.387 ЦК України майна із чужого незаконного володіння, який рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016, зміненим постановою Апеляційного суду Запорізької області був задоволений.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати удаваним договір дарування 2/5 часток житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. від 01.10.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедікової Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 895, визнавши цей договір договором купівлі-продажу ; поновити йому пропущений строк на звернення із вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 418901грн., що становить еквівалентно 15 000,00 доларів США відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано удаваним договір дарування 2/5 часток житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. від 01.10.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 895; визнано цей договір договором купівлі-продажу 2/5 часток житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. від 01.10.2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., зареєстрованим в реєстрі за № 895.

Встановлено нікчемність договору купівлі-продажу 2/5 часток житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. від 01.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 895.

Поновлено ОСОБА_4 пропущений строк на звернення із вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Застосовано до договору купівлі-продажу 2/5 частки житлового будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. від 01.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 895 наслідки недійсності нікчемного правочину, зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 418901 ( чотириста вісімнадцять тисяч дев`ятсот одна) гривня 01 копійка, що еквівалентно 15 000,00 доларів США відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

Стягнуто з ОСОБА_2 , номер облікової картки платників податку № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4893 ( чотири тисячі вісімсот дев`яносто три) гривні 82 копійки.

Додатковим рішенням від 05 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1056, 40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 54 500 грн., а всього на загальну суму 55 557, 20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між сторонами договір був удаваним правочином,оскільки за придбання 2/5 часток будинку ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 15 000 доларів США, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Оскільки придбана ОСОБА_1 нерухомість судовим рішенням від 24.05.2016 була витребувана на підставі ст.388 ЦК України на користь особи, поза волею якої вона вибула із його володіння, в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину ОСОБА_2 зобов`язаний повернути ОСОБА_1 отримані за удаваним правочином грошові кошти.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції не надана належна оцінка доказам у справі, встановлені факти, які не відповідають дійсності. ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги та прийняв як беззаперечний доказ у справі договір про намір купівлі - продажу нерухомості та передачу завдатку, оскільки вказаний договір не був підписаний відповідачем. Крім того, вартість майна під час ухвалення рішення у вказаній справі була встановлена судом лише зі слів матері позивача. Суд безпідставно відмовив у проведені почеркознавчої експертизи хоча відповідач наполягав на тому, що розписка про передачу грошових коштів не містить його підпису. Суд безпідставно поновив строк позовної давності. На думку скаржника, рішення суду не містить жодних посилань на норми матеріального права, які дають змогу встановити нікчемність договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що факт удаваності правочину підтверджений письмовими доказами: договором про наміри купівлі-продаж і передачі завдатку, розпискою про отримання грошових коштів, поясненнями свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила у суді, що передала своєму синові 15 000 доларів США на придбання спірної нерухомості. На думку позивача, в апеляційній скарзі відповідач не заперечує, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, не спростовує факту отримання коштів, а тільки посилається на неналежність доказів. Вважає, що суд правомірно зобов`язав відповідача повернути позивачеві отримані за договором кошти, застосувавши до спірних правовідносин наслідки недійсності нікчемного правочину.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні в частині правового обґрунтування з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про повне задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З обставин справи, встановлених судом першої інстанції, слідує, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, його зареєстрованим місцем проживання є місто Стаханов, Луганської області (а.с.8).

Влітку 2014 року у зв`язку із воєнним конфліктом на сході країни позивач разом зі своєю сім`єю переїхав до м.Бердянськ, Запорізької області, де вирішив придбати собі житло.

17.09.2014 в газеті «Рінг-Експрес» було розміщено оголошення про продаж частки будинку біля моря (а.с.127).

01.10.2014 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. оформлено та нотаріально посвідчено в реєстрі нотаріальних дій за №895 договір дарування нерухомості 2/5 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який було укладено між ОСОБА_2 та обдарованою особою ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 у власність 2/5 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 23 кв.м. ( а.с.12-15).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року позов Запорізької місцевої прокуратури №1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання довіреності, договору дарування недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 2/5 (двох п`ятих) часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 07.08.2014, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., реєстровий №1375, та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гедіковою Г.І. 09 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за №700. Витребувано на користь малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2/5 (дві п`ятих) часток житлового будинку з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ( а.с.200-208).

Відповідно до ч.2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч.1, 2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір ,що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин,який вчинено сторонами для приховання іншого правочину,який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснював суду, що до нього звернувся його товариш ОСОБА_1 з проханням подивитися будинок, який він хотів купити по вул. Менжинского в м.Бердянську . Вони зустрілися з ріелтором на ім`я ОСОБА_9 , який показав їм будинок і в їх присутності розмовляв про ціну з власником будинку на ім`я ОСОБА_10 . В його присутності обмовлялася угода саме купівлі-продажу. Пізніше він дізнався від ОСОБА_11 , що був оформлений договір дарування на прохання власника.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_12 ( виконавець) та ОСОБА_2 ( продавець) з одного боку уклали з ОСОБА_1 (покупець) з другого боку договір про наміри укласти договір купівлі-продажу від 19.09.2014 року, пунктом 2.1. якого передбачено, що продавець має намір продати, а покупець купити об`єкт нерухомості - частку будинку по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , за двісті десять тисяч, що становить еквівалент 15 тисяч доларів США. На підставі п.5.1 вищевказаного договору покупець в момент підписання цього договору передав продавцю завдаток, включений у вартість об`єкта нерухомості в розмірі трьох тисяч гривень, що становить еквівалент двохсот доларів США. Вказаний договір підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , який підписав договір і замість ОСОБА_13 ( а.с.9-10,113-114).

Як вбачається із вказаного договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_12 завдаток за частку спірного будинку, який належить ОСОБА_2 .

Суд обґрунтовано прийняв до уваги пояснення позивача, що він разом з матір`ю поїхали до Російської Федерації, щоб зняти з рахунку останньої кошти для купівлі будинку, оскільки його пояснення підтверджуються поясненнями його матері ОСОБА_5

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснювала у суді першої інстанції, що у зв`язку з військовими діями на території Луганської області в 2014 році, її син вирішив купити будинок в м.Бердянську, на придбання якого вона давала синові гроші. Після того, як будинок був знайдений, оглянутий ними, вартість їх влаштовувала, вона разом із сином виїхала в м.Бєлгород для переказу коштів з рахунку, який знаходився на Камчатці , де вона працювала, на рахунок в м.Бєлгород, де вона проживала. У м.Бєлгород в Ощадбанку отримана сума на її рахунок була проконвертована в долари в сумі 15 тис. доларів США, які вони наступного дня заплатили відповідачіва за будинок відразу ж в нотаріальній конторі в м. Запоріжжя, оформивши не договір купівлі-продажу, а договір дарування, оскільки власник будинку, відповідач по справі, пояснив їм, що так буде значно дешевше, менше сплачувати грошей по квитанціям та крім того, дружина її сина в той момент перебувала в Луганській області і виїхати не могла.

Пояснення позивача ОСОБА_1 , його матері свідка ОСОБА_5 повністю підтверджуються платіжним дорученням від 29.09.2014, відповідно до якого з рахунку ОСОБА_5 , розташованому у відділенні № 8645 Ощадбанку Росії м.Магадан були перераховані грошові кошти на рахунок ОСОБА_5 , розташований у відділенні №8592 Ощадбанку Росії м. Бєлгород ( а.с.130), випискою з особового рахунку ОСОБА_5 про зарахування 29.08.2014 на її особовий рахунок в Ощадбанку 1 186 794, 86 рублів, які були виплачені з конверсією 30 вересня 2014 року ОСОБА_5 в сумі 15 000 доларів США ( а.с.132).

Рішення Бердянського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року в іншій справ встановлено, що ОСОБА_2 09 серпня 2014 року отримав в дар від ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 07.08.2015 2/5 часток спірного будинку ( а.с.200-207).

Як вбачається з рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2016 року ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся , ніяких пояснень не надав, відзив на позов не надав.

Проте, в апеляційній скарзі на вказане судове рішення ОСОБА_2 зазначав, що фактично спірний будинок він купив у ОСОБА_7 , в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , за 10 000 доларів США. Факт наявності наміру у ОСОБА_7 саме продати будинок, а не подарувати, як про те свідчить договір дарування, можуть підтвердити сусіди ОСОБА_7 по будинку, яким остання пропонувала придбати свою частку будинку. Факт продажу може підтвердити ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 та з яким безпосередньо вів перемовини щодо умов та суми продажу.

10.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за номером №0002987 від 10.10.2014 за фактом підроблення документів, які слугували підставою для укладання первісного договору дарування між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що підтверджується ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12.02.2018 року, ( а.с.16-17).

Суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до пояснень ОСОБА_2 про те, що він познайомився з позивачем незадовго до оформлення договору дарування, тому вирішив йому подарувати будинок.

Даючи пояснення в судовому засіданні, відповідач не зміг пояснити суду першої інстанції, коли, де та за яких обставинах він познайомився з позивачем та у зв`язку з чим подарував йому частку будинку, яку сам купив за 10 000 доларів 09 серпня 2014 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 раніше не були знайомі, не є близькими родичами, вперше побачили один одного при оформленні договору дарування 01.10.2014, тому відсутні обставини, які б вказували на стосунки, що б створювали умови для безоплатного передання нерухомого майна один одному, тому пояснення ОСОБА_2 , що він вирішив просто подарувати будинок є непереконливими та такими, що повністю суперечать дослідженим судом доказам.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач довів факт укладання саме удаваного правочину, спрямованість волі позивача та відповідача в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин ( договір купівлі-продажу), настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Отже, надавши оцінку всім зібраним у справі доказам за правилами ст. 89 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01.10.2014 уклали договір дарування для приховування договору купівлі-продажу 2/5 часток будинку за ціною 15 000 доларів США, що за курсом НБУ на час вирішення спору у суді становить 418 901 грн.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про недоведеність факту отримання ним коштів за проданий будинок є неспроможними і такими, що суперечать зібраним у справ доказам.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про нікчемність спірного договору, є такими, що заслуговують на увагу, у зв`язку із чим оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні.

За положенням ч.2 ст.215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Вимагаючи встановлення правочину нікчемним, позивач помилково посилався на те, що нікчемність укладеного між сторонами договору встановлена судовим рішенням в іншій справі, яким у ОСОБА_1 витребувано із чужого незаконного володіння придбану ним частку житлового будинку.

Проте витребування майна від добросовісного набувача в порядку ст.387, 388 ЦК України не свідчить про нікчемність правочину, на підставі якого добросовісний набувач придбав майно, яке згодом у нього було витребувано за судовим рішенням.

Наслідки відсудження товару у покупця передбачені ст.661 ЦК України, за змістом якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав і не міг знати про наявність цих підстав.

Укладаючи правочин, ОСОБА_1 не знав і не міг знати, що придбана ним частка житлового будинку вибула із володіння малолітнього спадкоємця колишнього його власника поза його волею, отже на підставі ст.661 ЦК України він вправі вимагати від продавця ОСОБА_2 відшкодування збитків - повернення отриманих за договором коштів.

Застосування до спірних правовідносин положень ст.661 ЦК України не є виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.

Таким чином, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів апеляційного суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Позивач звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, мотивував свій позов, зокрема тим, що 19.09.2014 купив у ОСОБА_2 2/5 часток житлового будинку за 15 000 доларів США, проте на прохання продавця з метою зменшення його фінансових витрат і спрощення процедури оформлення документів, в нотаріальній конторі сторони оформили не договір купівлі-продажу, а договір дарування житла. В подальшому судовим рішенням придбане ним житло було витребувано у нього за позовом прокурора на користь малолітнього спадкоємця колишнього власника будинку як таке, що вибуло із володіння малолітньої особи поза його волею. З цих підстав позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачені ним за договором грошові кошти, вважаючи укладений між ними договір удаваним і таким, що визнаний судовим рішенням в іншій справі нікчемним.

Апеляційний суд вважає, що посилання позивача як на правову підставу позову в частині стягнення грошових коштів на ст.215 ч.2, 216 ч.5 ЦК України є безпідставними, а висновки суду першої інстанції про встановлення нікчемності укладеного між сторонами договору - помилковими.

Спірні правовідносин щодо обов`язку відповідача повернути ОСОБА_1 грошові кошти врегульовані ст.661 ЦК України, яка і підлягає застосуванню для правильного вирішення спору.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи фактичні обставини справи, принципи розумності і справедливості, суд апеляційний дійшов висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав стягнення з відповідача грошових коштів і виключення із мотивувальної і резолютивної його частини висновків про встановлення нікчемності укладеного між сторонами правочину.

Доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності є неспроможними, оскільки придбана ним нерухомість була витребувана у нього судовим рішенням 24.05.2016, яке набрало законної сили 21.06.2016, з відповідним позовом до суду позивач звернувся у листопада 2018, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Переглядаючи додаткове рішення в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Вдповідно до змісту Розділу ІІІ Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з`їздом адвокатів України від 17.11.2012 року; ст.ст. 26, 27 ч.3, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»; Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні»; ст.ст. 8, 527, 687 ч.1, 795, 882 ЦК України, належними та допустимими доказами надання та оплати правової допомоги слід вважати як договір про надання правової допомоги, такі і окремо, окрім рахунку про оплату наданих послуг та квитанції про оплату таких, акти виконаних робіт із зазначеним розрахунком наданих та отриманих послуг у часових (годинних, хвилинних) рамках.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом досліджені надані ОСОБА_1 докази на підтвердження понесених ним судових витрат, а саме: оригінал квитанції № 0.0..1 від 12.11.2018 року на суму 4189,02 грн., № 0.0..1 від 12.11.2018 року на суму 704,00 грн. та №0.0..1 від 12.11.2018 року на суму 352,40 грн., виданих АТ КБ «Приватбанк» (а.с.1-2, 35); ордер про надання правової допомоги ( а.с. 33), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.03.2008 року ( а.с.34), витяг з договору № 17 про надання юридичних послуг від 18 травня 2018 року (а.с. 11- 12), детальний опис робіт ( наданих послуг) адвокатом від 27.05.2019 року ( а.с.138-139), договір № б/н про надання правової допомоги від 30.08.2018 року ( а.с.140-142), тарифи Адвокатського об`єднання «Юридична практика» від 30.08.2018 року ( а.с.143-145), протокол узгодження договірної ціни, який є додатком №2 до договору №б/н про надання правової допомоги від 30.08.2018 року ( а.с.146), договір про внесення змін та доповнень до договору №б/н про надання правової допомоги від 30.08.2018 року ( а.с.147), акт приймання-здачі послуг від 27.05.2019 року (а.с.148), доручення на ведення справи від 30.08.2018 року ( а.с.150), протокол № 1 засідання Ради адвокатського об`єднання «Юридична практика» від 02.04.2018 року ( а.с.152), квитанції про оплату послуг ОСОБА_1 ( а.с.153-155).

За вказаних обставин, суд обґрунтовано визнав, що вимоги про стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1057,20 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 1056,40 грн. (по квитанції № 0.0..1 від 12.11.2018 року сплачено суму 704,00 грн. та по квитанції №0.0..1 від 12.11.2018 року сплачено суму 352,40 грн., що складають загальну суму 1056,40 грн.), що знайшло своє підтвердження під час судового засідання, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді правнича допомога ОСОБА_1 надавалась адвокатом Першиним І.М. на підставі ордеру серії ЗП №016840 від 30.08.2018 року та укладеного 30 серпня 2018 року договору про надання правничої допомоги № б/н ( а.с.33, 140-142).

Протоколом узгодження договірної ціни від 30 серпня 2018 року позивачем та адвокатом попередньо узгоджена вартість за надання правової допомоги ОСОБА_1 в сумі 3500 грн., оскільки кількість витраченого часу за надання правничої допомоги склала 17 годин, вартість 1 години роботи адвоката складає 206 грн. ( а.с. 138-148). Зокрема, 3 год. 00 хв. витрачено адвокатом на первинну консультацію клієнта з вивченням документації, 3 год. на вивчення судової практики щодо предмету позову, 4 год. 00 хв. на складання позовної заяви, 4 год. 00 хв. на складання процесуальних документів до позову, 2 год. 00 хв. на технічні роботи по підготовці пакету документів, 1 год. 00 хв. на подання документів в суд.

Як вбачається з детального опису робіт ( наданих послуг) адвокатом від 27.05.2019 року, підготовка до справи склала 3500 грн. ( а.с.138-139).

Договором про внесення змін та доповнень до Договору «б/н про надання правової допомоги від 08 жовтня 2018 року, укладеного між адвокатом Першиним І.М. та ОСОБА_1 від 18.12.2018 року узгоджено представництво інтересів клієнта в Бердянському міськрайонному суді Запорізькій області по цивільній справі № 310/9642/18 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Першин І.М., до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину ( а.с.147). у відповідності до протоколу узгодження договірної ціни, який є додатком № 2 до договору №б/н про надання правової допомоги від 30 серпня 2018 року відповідно до якого один вихід або участь в судовому засіданні складає 3000 грн. ( а.с. 148).

Аналіз наданих документів адвокатом Першиним І.М. на підтвердження своїх доводів свідчить, що фактично ним надано послуг, ОСОБА_1 сплачено послуг на загальну суму 48 500 гривень, що підтверджується розрахунковими квитанціями від 31.10.2018 року на суму 3500 грн. та квитанціями на суму 45 000 грн. ( а.с. 153-155, 239-244).

Таким чином, за рахунок ОСОБА_2 підлягають компенсації на користь ОСОБА_1 витрат за надання адвокатом Першиним І.М. правничої допомоги на суму 48 500,00 гривень, а не 51 000,00 грн., як рахував суд першої інстанції.

У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.

Апеляційний суд вважає, що не виходить за розумні межі визначення гонорару, тож додаткове судове рішення про в стягненні 51 000,00 грн слід змінити та визначити суму до стягнення 48 500,00 грн.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянскього міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав задоволення позову.

Додаткове рішення від 05 лютого 2020 року у цій справі змінити, визначивши розмір компенсації судових витрат на правничу допомогу у розмірі 48 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковька

О.М. Кримська