Справа № 201/3134/19
Провадження № 2/201/960/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі : головуючого - судді Ткаченко Н.В.

за участю секретаря Іващенко Ю.О.

за участю представника позивача та третьої особи - Ресенчук О.Ю.

за участю представників відповідачів адвоката Текутєва Є.Ю., адвоката Рибіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р.) про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18.03.2019р. надійшов вищезазначений позов.

Після усунення позивачем недоліків поданого позову (ухвала від 22.03.2019р.) провадження по справі відкрито ухвалою судді Ткаченко Н.В. 15.04.2019р. (а.с.№ 118 т. № 1), розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. 15.04.2019р. Дніпровській міській раді відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову (а.с. № 68 т. № 1).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.10.2019р. ухвала судді Ткаченко Н.В. від 15.04.2019р. про відмову у вжитті заходів забезпечення позову залишена без змін (а.с. № 74-76 вид. матер.).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що нежитлова будівля - торгівельний центр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 належить - ОСОБА_2 , а земельні ділянки, на яких розташована ця будівлі перебувають у власності та користуванні іншої особи ОСОБА_1 , а саме на підставі: державного акта на право власності на земельну ділянку від 31.12.2003р. площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; договору оренди земельної ділянки від 22.01.2004р. № 4749, укладеного між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 також для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Отже, позивач стверджує, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1 га за кадастровим номером :03 НОМЕР_1 : НОМЕР_2 , на якій розташовано об`єкт нерухомості комерційного призначення торгівельний центр «Лето» використовується не за цільовим призначенням, а нежитлова будівля, яка розміщена на цих земельних ділянках перебуває у приватній власності іншої фізичної особи.

В межах повноважень, наданих Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Дніпропетровській області проведена була перевірка з питання дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 . За результатами даної перевірки складено акт від 10.10.2018р. № 777-ДК/835/АП/09/01/-18.

З урахуванням положень п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України, де зазначено, що власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, та положень п. «а» ст. 143 ЗК України, де зазначено, що підставами для примусового припинення прав на земельну ділянку є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Окрім зазначеного, позивач вважав, що оскільки ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.10.2006р., якою було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від від 12.12.2005р. у справі № 2-5687, набрала законної сили, то підстава виникнення права власності у ОСОБА_1 на реконструйований під підприємство торгівлі нежитловий будинок, загальною площею 2819,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 відпала, а будівництво набуло ознак самочинного. Оскільки, в подальшому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 11.03.2009р., то позивач просив визнати його недійсним, скасувати записи про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 від 24.04.2009р. та за ОСОБА_1 від 29.05.2006р. на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ), а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши її у придатний стан шляхом знесення самочинно побудованого об`єкта нерухомості: підприємства торгівлі нежитлового будинку літ. А-3, загальною площею 2944 кв.м., літ. а-ганок, а-1-сходи.

Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Самухою А.О. 12.06.2019р. подано відзив на позовну заяву (а.с. № 125-128 т. № 1), в якому представник зазначала, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки рішенням Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. № 46/14 ОСОБА_1 було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення 31.12.2013р. був виданий і державний акт на право власності на земельну ділянку. Отже, немає жодної правової підстави для припинення права користування наданою земельною ділянкою. Також представник відповідача посилалась на те, що позивачем не додержано порядок досудового врегулювання, як це передбачено ст. 144 ЗК України. Крім того, представник відповідача просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Звертала увагу на те, що позивачем у позові заявлено про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку ДП № 060815 від 31.12.2013р. на підставі рішення Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. № 46/14, а також про визнання недійним договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 11.03.2009р. Строк позовної давності за цими вимогами сплинув за першою вимогою - 31.12.2015р., за другою вимогою - 11.03.2012р.

Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Рибіною І.В. 24.06.2019р. подані суду письмові пояснення, в яких представник відповідача заперечувала проти позовних вимог та зазначала, що відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. Оскільки, в свій час рішенням Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. № 46/14 ОСОБА_1 була передана в оренду та приватну власність земельна ділянка, розташована АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 , а в подальшому право власності на індивідуальний житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 , крім того, державна приймальна комісія 27.12.2005р. (при тому, що ця комісія була утворена 19.08.2005р.) прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 , позовні вимоги є необґрунтованими та такими, в задоволені яких слід відмовити. Що стосується вимог про визнання договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 11.03.2009р. недійсним, то представник зазначала, що Дніпровська міська рада не є стороною цього договору, а тому не має права його оспорювати (а.с. № 138-146 т. № 1).

Представником позивача Ресенчук О ОСОБА_3 04.07.2019р. подано відповідь на відзив (а.с. № 163-164 т. № 1), де представник звертала увагу суду на те, що представник відповідача помилково вважає, що у відповідності до положень ст. 144 ЗК України позивачем не вжито заходів досудового порядку врегулювання спору, оскільки ОСОБА_1 користується цією земельною ділянкою на праві власності, а не на праві оренди чи постійного користування

Представником обох відповідачів адвокатом Текутєвим Є.Ю. 25.02.2020р. підготований відзив на позов (а.с. № 100- 102 т. № 2). Заперечуючи проти позову, представник відповідачів посилався на те, відсутні будь-які порушень ст. 376 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог, оскільки рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.11.2004р. № 3149 відповідно до висновку Головного архітектурно планувального управління міської ради від 04.10.2004р. ОСОБА_1 надано дозвіл на проектування та проведення реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі по АДРЕСА_1 подальшому АДРЕСА_3 прийняла нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 в експлуатацію. Стосовно вимог про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., представник відповідачів наголошував на тому, що з тексту позовної заяви не вбачається будь-якого правового обґрунтування недійсності правочину, підстав для цього, передбачених ст. 203 ЦК України, а також того, що саме позивач є зацікавленою особою, права та законні інтереси порушені вчиненням оскарженого ним правочину договору дарування від 11.03.2009р. Позовні вимоги про скасування запису в реєстрі про право власності на нерухоме майно, представник відповідачів, вважав похідними, отже такими, в задоволенні яких слід відмовити.

Представник позивача та третьої особи - Ресенчук О.Ю. (діє на підставі довіреностей від 21.12.2018р. та 11.01.2019р., 19.12.2019р., 14.01.2020р. - а.с. № 115, 212 т. № 1, а.с. № 122, 123 т. № 2) в ході судового розгляду справи 19.05.2020р. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник обох відповідачів - адвокат Текутєв Є.Ю. (діє на підставі довіреностей від 16.05.2019р. та від 01.07.2019р. а.с. № 109-110 т. № 2) в ході судового розгляду справи 19.05.2020р. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов 25.02.2020р.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Рибіна І.В. (діє за ордером від 22.06.2019р. а.с. № 147 т.№ 1) в ході судового розгляду справи 19.05.2020р. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у письмових поясненнях від 24.06.2019р. та застосувати строки позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України підготовче засідання у справі проведено 24.03.2020р. (а.с. № 118 т.№ 2).

В межах підготовчого провадження по справі представниками відповідачів подано заяву про застосування строків позовної давності, письмові пояснення та відзиви на позов, представником позивача подано відповідь на відзив та заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, а також клопотання про витребування доказів.

За відповідним клопотанням представників сторін судом була винесена ухвала про витребування доказів від 04.07.2019р. - а.с. № 168 т. № 1).

Ухвала суду про витребування доказів від 04.07.2019р. виконана. Представником відповідача ОСОБА_1 30.09.2019р. суду надана нотаріально завірена копія державного акту на землю (а.с. № 190 т. № 1), а КП «ДМБТІ» ДМР суду 04.02.2020р. надані копії матеріалів інвентаризаційної справи на нежитловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. № 1-81 т. № 2).

У справі представниками відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Рибіною І.В. (діє за ордером від 22.06.2019р. т.№ 1) та адвокатом Самухою А.О. (діє за ордером від 09.04.2019р. а.с. № 130 т. № 1) 24.06.2019р. та 30.09.2019р. (відповідно) подані заяви про застосування строків позовної давності (а.с. № 138-146, 182-184 т. № 1).

Представником позивача 20.11.2019р. подані - Ресенчук О.Ю. (діє на підставі довіреності від 21.12.2018р. - а.с. № 115 т. № 1) письмові заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності (а.с. № 208-210 т. № 1).

В підготовче засідання 24.03.2020р. та в судове засідання 19.05.2020р. третя особа - приватний нотаріус ДМНО Петрушенської І.Р. не з,явилась. Раніше судом направлялися їй неодноразово судові повістки разом з позовної заявою, між тим конверти повернулись до суду з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 136, 178, 219 т. № 1). Повідомити її про дати підготовчого та судового засідання не вдалось у зв`язку з тим, що нотаріальна діяльність приватного нотаріуса ДМНО Петрушенської І.Р. припинена з 20.08.2019р., про що свідчить відповідь першого заступника Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. № 96, 97 т. № 2).

Під час підготовчого засідання 24.03.2020р. та судового засідання 19.05.2020р. судом з урахуванням думки представників сторін вирішено розглядати справу за відсутності третьої особи - приватного нотаріуса ДМНО Петрушенської І.Р.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 19.05.2020р. здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України та у відповідності до положень ст.89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. № 46/14 ОСОБА_1 була передана в оренду та приватну власність земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с. № 79-80 т. № 1).

Право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 ) станом на 30.09.2003р. було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. №54-67 т. № 2).

На підставі рішення Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. № 46/14 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ДП № 060815, зареєстрований 31.12.2003р. (а.с. № 190 т. № 1).

22.01.2004р. було укладено договір оренди земельної ділянки від № 4749 на 15 років, строк дії до 24.12.2018р., про цей договір зазначає позивач по тексту позову (а.с. № 10 т. № 1), між тим не додає його копію до позову. Отже факт укладення договору оренди зі строком дії до 24.12.2018р. не потребує доказуванню у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, на цей договір оренди йде також посилання по тексту акту № 27 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель від 14.06.2018р. (а.с. №45 т. №1).

ОСОБА_1 19.11.2018р. звертався в установлений законом строк до Дніпровської міської ради листом повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 0,0038 га за кадастровий номером :03:250:0025. Лист був зареєстрований 19.11.2018р. вх.№ 36/6555 (а.с. № 149 т. №1). Відповіді від Дніпровської міської ради на цей лист відповідач не отримав.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.11.2004р. № 3149 відповідно до висновку Головного архітектурно планувального управління міської ради від 04.10.2004р. ОСОБА_1 надано дозвіл на проектування та проведення реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі по АДРЕСА_4 (а.с. № 68-69 т. № 2).

Пунктом 1 вищезазначеного рішення така реконструкція дозволялась у межах землеволодіння по АДРЕСА_1 ), а пунктом 1.2. рішення вирішено: «Проектом передбачити, у разі необхідності, можливість збільшення будівельного об`єму і площі будівлі, яка планується до реконструкції» (а.с. № 68-69 т. № 1).

Державна приймальна комісія, яка була утворена рішенням від 19.08.2005р., 27.12.2005р. прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 ). В акті вказано, що «Цей акт є підставою для оформлення в бюро технічної інвентаризації права приватної власності» (а.с. № 150-152 т. №1).

Позовні вимоги міської ради обґрунтовані тим, що нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), яка була реконструйована ОСОБА_1 у 2005р., нібито є самочинним будівництвом, яке збудоване за відсутності наданої у встановленому порядку земельної ділянки та документів, що підтверджують введення цього об`єкту в експлуатацію, що порушує, на думку позивача, приписи ст. 376 ЦК України.

Суд зазначає, що відповідно до частин першої, другої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Однак, всі твердження позивача про те, що ОСОБА_1 здійснено самочинне будівництво, спростовуються доказами, що знаходяться у матеріалах справи та наведені вище.

Вищевказані письмові докази беззаперечно свідчать про те, що нерухоме майно було збудоване за наявності усіх необхідних (на момент будівництва) дозволів, у відповідності до затвердженого проекту та без будь-яких порушень будівельних норм та правил.

Варто зазначити, що 04.04.2005р. інспекцією ДАСК Дніпропетровської області ОСОБА_1 був виданий дозвіл за № 24/05 на виконання будівельних робіт по реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі (а.с. № 70 т. №2).

27.12.2005р. нежитловий будинок А-3, який був реконструйований із індивідуального житлового будинку, був прийнятий до експлуатації, про що свідчить відповідний акт державної приймальної комісії (а.с. № 150-152 т. № 1, а.с. № 71-72 т. № 2).

За змістом ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Між тим, при вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При цьому, відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Системний аналіз положень ст. 377 ЦК України, ст.ст. 120, 125 ЗК України та принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, дає підстави зробити висновок, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Аналогічні висновки зроблено Верховний Судом у постанові від 06.03.2019р. у справі № 910/1056/18.

Крім того, у практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Вочевидь, позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку цим вимогам не відповідають.

Позивач вважає, що відповідач в примусовому порядку зобов`язаний звільнити земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд. Варто зазначити, що це фактично означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 902/889/16 та від 21.01.2019р. у справі № 910/22093/17.

За вищезазначеного, слід дійти висновку про повне спростування підстав заявленого позову та повну відсутність будь-яких порушень ст. 376 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог.

Ті обставини, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2005р. у справі № 2-5687, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на реконструйований під підприємство торгівлі нежитловий будинок загальною площею 2819,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ) було в подальшому скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.10.2006р. рішення суду першої інстанції було скасовано, справу направлено на новий розгляд, а при новому розгляді ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2009р. № 2-211/09 позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без розгляду, не можуть бути самостійною підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. Як зазначалось вище, державна приймальна комісія, яка була утворена рішенням від 19.08.2005р., 27.12.2005р. (отже за встановленим станом на 27.12.2005р. Порядком), прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 ).

Стосовно позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд зазначає.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3,5 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

У п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У п.7 цієї постанови зазначено також про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції ( майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. (двостороння реституція).

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірним договором. За вищезазначеного, у суду немає жодної підстави для застосування реституції (повернення майна до ОСОБА_1 ) за позовом саме Дніпровської міської ради.

Варто зазначити, що Дніпровська міська рада, пред`являючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та похідні від цього вимоги про скасування записів про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 від 24.04.2009р. та за ОСОБА_1 від 29.05.2006р. на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 ), не зазначала жодної правової підстави (норми права, положень Закону тощо), у відповідності до якої, на думку позивача, такий договір дарування слід визнати недійсним.

За вищезазначеного позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню також не підлягають.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку є похідними від вимог про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимог про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., отже і в їх задоволенні слід відмовити, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання договору дарування недійсним.

При розгляді справи суд не обговорює питання про застосування строків позовної давності, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у цій справі відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.203, 215, 216, 276 ЦК України, ст.ст. 120, 125 ЗК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановами Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 902/889/16, від 21.01.2019р. у справі № 910/22093/17, від 06.03.2019р. у справі № 910/1056/18, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р.) про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.