Постанова

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 712/2289/17

провадження № 61-47928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 30 травня 2018 року в складі судді Романенко В. А. та постанову Апеляційного суду Черкаської області

від 25 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Новікова О. М.,

Василенко Л. І., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод в частині володіння та користування нерухомим майном.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 під час спільного проживання 17 червня 2006 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , тобто по 1/2 частці кожен.

Після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) його спадкоємці: дочка

ОСОБА_5 та син ОСОБА_3 , успадкували належну спадкодавцеві частку у праві спільної власності на квартиру. Свою частку ОСОБА_5 відчужила братові ОСОБА_3 , який став власником 1/ 2 спірної квартири.

У подальшому ОСОБА_3 подарував належну йому частку у квартирі свої матері ОСОБА_1 (колишній дружині померлого ОСОБА_4 ).

Вказувала, що ОСОБА_2 відмовляється надавати ОСОБА_1 доступ до об`єкта спільної часткової власності, порушує права останньої з приводу здійснення права власності щодо своєї частки у спільному майні.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у реалізації її права як співвласника в частині володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та забезпечити їй вільний доступ до об`єкта житлової нерухомості.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які виникли через спільне проживання ОСОБА_2 з колишнім чоловіком ОСОБА_1 .

Спільне проживання сторін не є можливим. Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, житлова площа становить

16,8 кв. м, а загальна площа - 33 кв. м.

Вказувала, що частка в натурі не може бути виділена. Порядок користування між сторонами не встановлювався. Припинення права власності

ОСОБА_1 не завдасть їй істотної шкоди, оскільки вона постійно проживає квартирі АДРЕСА_2 , а також є власником частини іншої квартири, яку їй подарував син у 2016 році.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 ; та визнати за ОСОБА_2 право 1/2 частину спірної квартири.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що його місце проживання зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_2 не впускає його для проживання, а іншого житла він не має.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просив: вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у реалізації прав користувача та забезпечити вільний доступ до житлового приміщення шляхом надання ключів до квартири.

Ухвалами Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 березня

2017 року та від 05 липня 2017 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 30 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право ОСОБА_1 на частку, яка складає 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності.

Визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у розмірі 194 485 грн, яка внесена на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області відповідно до квитанції від 03 березня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі

640 грн та витрати на проведення судової експертизи - 4 952 грн, а всього - 5 592 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частка ОСОБА_1 у спільній квартирі є незначною, квартира є неподільною річчю та не може використовуватись сторонами спільно, а припинення права власності на її частку не призведе до істотного порушення прав ОСОБА_1 . Отже, наявні правові підстави для припинення права власності ОСОБА_1 на частку квартири з присудженням грошової компенсації, визначеної відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи.

У зв`язку з задоволенням позову ОСОБА_2 та припиненням за

ОСОБА_1 права власності на частку у спільному майні, остання втратила всі інші права на це майно, тому в задоволенні її позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення, місцевий суд виходив з того, що його місце проживання зареєстровано у спірній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_3 після прийняття ним спадщини від батька. Проте, ОСОБА_3 26 вересня 2016 року подарував свою частку у квартирі своїй матері ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_3 ніколи у спірній квартирі не проживав та не є родичем

ОСОБА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 25 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_1 у судовому засіданні стверджувала, що не буде проживати разом з ОСОБА_2 у спірній квартирі. З аналогічним позовом про припинення права на частку у спільному майні вона не зверталась. Розмір компенсації за свою частку у спільному майні ОСОБА_1 не оспорювала.

Позовні вимоги ОСОБА_3 ґрунтуються на тому, що його мати

ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, його місце проживання

зареєстровано у цій квартирі, а він є інвалідом першої групи, іншого житла не має. Разом з тим, ОСОБА_6 відчужив своїй матері ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 вересня 2016 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 має у власності інше житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили, тому вони відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України є предметом касаційного перегляду в частині вирішення позовних вимог лише ОСОБА_3 .

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира належала його батькові, тому він має право користуватися цим майном, а ОСОБА_2 безпідставно заволоділа вказаною квартирою.

ОСОБА_2 не проживає у квартирі

АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 є інвалідом першої групи, не має іншого житла, будь-яких протиправних дій щодо ОСОБА_2 не вчиняє.

ОСОБА_3 довів свої вимоги належними та допустимими доказами, проте суди безпідставно відмовили у їх задоволенні.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що ОСОБА_3 зареєструвався у спірній квартирі після прийняття спадщини, проте у цій квартирі ніколи не проживав та у подальшому відчужив частку в цьому майні на користь ОСОБА_1 .

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

08 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що за договором дарування від 26 вересня 2016 року ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Іншим співвласником вказаної квартири є ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 червня

2004 року.

Відповідно до технічного паспорту спірна квартира є однокімнатною, її загальна площа становить 33 кв. м, житлова - 16,8 кв. м. Частка житлової площі, що припадає на кожного із співвласників становить 8,4 кв. м, що є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14 лютого 2018 року виділ 1/2 частки квартири, що належить ОСОБА_1 , з подальшим переобладнанням в ізольовану квартиру з облаштуванням окремого входу неможливий. Вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно ринкової вартості нерухомості станом на час проведення дослідження, становить 194 485 грн.

ОСОБА_2 внесла 194 485 грн на депозитний рахунок Державної казначейської служби України, що підтверджується квитанцією

від 03 березня 2018 року.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 або ОСОБА_3 . Між ними склалися неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння і користування житловим приміщенням є неможливим.

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , загальна площа цієї квартири становить

63,3 кв. м, житлова площа - 34,3 кв. м.

Суди також встановили, що ОСОБА_3 відчужив своїй матері ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 вересня 2016 року, місце його проживання залишилось зареєстрованим за вказаною адресою.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки медичного закладу (лікарні) від 07 липня 2016 року ОСОБА_3 , який проживає у квартирі

АДРЕСА_3 знаходиться на стаціонарному лікуванні в указаній лікарні

з 31 липня 2012 року по теперішній час.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Звертаючись до суд з позовом, ОСОБА_3 указував, що він є членом сім`ї ОСОБА_1 , якій належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , тому він має право користуватися цим майном, оскільки він там зареєстрований.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Разом з тим, судовим рішенням, яке набрало законної сили припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на це майно.

Крім того, суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , загальна площа цієї квартири становить

63,3 кв. м, житлова площа - 34,3 кв. м, а також не заперечує наявності у неї права власності на це майно.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки він зареєстрував місце проживання у спірній квартирі після прийняття ним спадщини від батька, проте, у подальшому подарував свою частку у квартирі своїй матері та ніколи у цій квартирі не проживав та не є родичом ОСОБА_2 , яка є власником цього майна.

Як встановлено вище, ОСОБА_3 з 31 липня 2012 року по теперішній час знаходиться на стаціонарному лікуванні у медичній установі, зареєстрований, проте ніколи не проживав у спірній квартирі. Крім того, ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказує, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 не є непропорційною мірою у демократичному суспільстві, оскільки втручання у право ОСОБА_2 , яка не є родичем ОСОБА_3 , на мирне володіння своїм майном не є справедливим та виправданим, а також не забезпечить справедливого балансу сторін з урахуванням встановлених судами обставин та вказаних вище норм матеріального права.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 безпідставно заволоділа спірною квартирою, оскільки такі доводи не підтверджені матеріалами справи та спростовані встановленими судами обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_3 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 30 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 25 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький