РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/3738/19

Провадження № 22-ц/4815/589/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Кушнір Н.В.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту 13 лютого 2020 року

Рівненський апеляційний суд :

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Бондаренко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних, процентів за користування грошима, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 162 619,46 грн., з яких : 108 800,00 грн. - штраф (розрахунок зменшений позивачкою з 349248 грн. за принципом розумності); 40 773,17 грн. - проценти за користування грошима; 10 175,75 грн. - інфляційні втрати; 2 870,53 грн. - три проценти річних та судові витрати.

Позов мотивує тим, що 16 вересня 2011 року відповідно до договору позики нею передано відповідачу грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, що станом на 12 жовтня 2016 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 179 550,00 грн. У визначений договором термін (16 вересня 2012 року) відповідач борг не повернув, а тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2017 року визнано мирову угоду, згідно якої відповідач зобов`язувався повернути їй 108 800 грн. до 10 вересня 2018 року. Оскільки відповідач борг не повернув, вона має право на стягнення штрафу, процентів за користування грошима, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 лютого2020 року задоволено частково цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних, процентів за користування грошима, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн штрафних, 8 108,55 грн інфляційних витрат, 2 870,53 грн - 3 % річних, 209,79 грн судових витрат.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що дане рішення підлягає частковій зміні в частині стягнення з ОСОБА_2 штрафних.

Вважає, що суд першої інстанції стягнувши з відповідача лише 10 000,00 грн, з урахуванням тих же обставин, що зазначались нею при зменшенні пені, вирішив дане питання з порушенням принципу справедливості, рівності, добросовісності, що призвело до неефективного захисту її прав.

При цьому зазначає, що покладені судом обґрунтування необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню за невиконання відповідачем його зобов`язань, а саме те, що майновий стан останнього обтяжений обов`язком по сплаті аліментів на утримання їх дітей, то надані нею та досліджені судом розрахунки заборгованості зі сплати аліментів (зокрема довідки від 19.02.2019) - підтверджують, що останній з 2017 року жодної суми в рахунок аліментів не сплатив та не сплачує, а тому твердження відповідача про його складне матеріальне становище з посиланням на вказаний обов`язок є надуманим та таким, що не відповідає дійсності.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн штрафних, та стягнути 108 800,00 грн.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вважає її доводи необґрунтованими та безпідставними.

Зазначає, що апелянт жодним чином не обґрунтовує, чому розмір неустойки в розмірі 10 000,00 грн при основній сумі заборгованості 108 800,00 грн є несправедливим та недобросовісним, чому стягнення неустойки саме в такому розмірі призводить до неефективного захисту порушених прав та ставить позивача в нерівне становище порівняно з відповідачем.

Вважає, що вирішуючи питання щодо зменшення розміру неустойки суд діяв з дотриманням вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, а при визначенні розміру неустойки були дотримані вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів судом.

Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем були надані, а судом були досліджені розрахунки заборгованості зі сплати аліментів від 19.02.2019 не відповідають дійсності. Такі довідки не досліджувалися судом, оскільки не долучалися до матеріалів справи у відповідності зі ст. 83 ЦПК України. Більше того, такі довідки і не могли бути долучені після подання позовної заяви, оскільки, ймовірно, датовані 19.02.2019, тобто були наявні у розпорядженні позивача на момент подачі позовної заяви, що свідчить про відсутність поважних причин їх неподання разом з позовною заявою.

Разом з тим, оскільки у апеляційній скарзі позивач заперечує сплату відповідачем аліментів на утримання дітей на підставі рішення суду, відповідачем на спростування вказаних обставин було отримано за основним місцем роботи підтвердження утримання із заробітної плати аліментів у розмірі 50% від доходу відповідача. Оскільки такі докази були відсутні у відповідача та отримані лише зараз, з метою спростування тверджень позивача, якими він обґрунтовує свої вимоги в суді апеляційної інстанції.

За наведеного просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вирішити питання про розподіл судових витрат по справі та стягнути з ОСОБА_1 350 грн витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування грошима, трьох відсотків річних та інфляційних втрат не оскаржене, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача 10 000,00 грн штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність негативних наслідків для нього через прострочення відповідачем виконання зобов`язання, та врахував встановлені обставини зменшив заборгованість за пенею до 10 000,00 грн.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 16 вересня 2011 року відповідно до договору позики позивачем передано відповідачу грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, однак у визначений договором термін (16 вересня 2012 року) відповідач грошові кошти не повернув, а тому позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Рівненського районного суду від 22 лютого 2017 року провадження у справі закрито і визнано мирову угоду на таких умовах: грошове зобов`язання за укладеним між сторонами Договором позики від 16 вересня 2011 року сторони визначають в сумі 108 800 грн., що станом на день укладення мирової угоди згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно сумі 4 000 доларів США; відповідач зобов`язується повернути позивачу вказану суму протягом 18 місяців з моменту визнання даної мирової угоди судом; у разі порушення відповідачем вказаного строку він зобов`язується сплатити позивачу штраф в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідач у визначений мировою угодою строк кошти позивачу не повернув.

Вирішуючи спір місцевий суд до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального права.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.3 ст.509, ч.3 ст.551 ЦК України, зобов`язання між сторонами по загальному правилу мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, тобто боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до роз`яснень п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач порушив права позивачки, не повертаючи грошові кошти, тому її права останнього підлягають захисту, шляхом стягнення цих коштів в судовому порядку.

Згідно п.4 мирової угоди у разі порушення відповідачем строку, зазначеного в п.2 даної мирової угоди, відповідач зобов`язується сплатити штраф в розмірі 1% від суми боргу, за кожен день прострочення, який згідно ст.549 ЦК України є неустойкою за своєю правовою природою.

Сторонами не заперечується, що боржник до 03 вересня 2019 року працював менеджером зі збуту в ТОВ "Ескада-М" та інших доходів не отримував. Крім цього, з його заробітної плати стягувалися аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у сумі 1 300 грн. щомісячно на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року та щомісячно сплачується 3 320 грн. в рахунок лізингових платежів.

Зменшення судом розміру неустойки в разі її не співмірності завданим збиткам полягає в оцінці наслідків порушення зобов`язання боржником і застосуванні принципу добросовісності. Оскільки позивачем не доведено наявність негативних наслідків для нього через прострочення відповідачем виконання зобов`язання, місцевий суд, враховуючи встановлені обставини, обгрунтовано зменшив заборгованість за пенею до 10 000 грн. 00 коп.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції стягнувши з відповідача лише 10 000,00 грн, з урахуванням тих же обставин, що зазначались нею при зменшенні пені, вирішив дане питання з порушенням принципу справедливості, рівності, добросовісності, що призвело до неефективного захисту її прав, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не наведено достатніх обґрунтувань стягнення неустойки в розмірі 108 800,00 грн, при сумі основної заборгованості 108 800,00 грн.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру неустойки суд діяв з дотриманням вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, а при визначенні розміру неустойки були дотримані вимоги ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів судом.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що при покладені судом обґрунтування необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню за невиконання відповідачем його зобов`язань, було враховано, що майновий стан відповідача обтяжений обов`язком по сплаті аліментів на утримання їх дітей, оскільки дані обставини були правильно встановлені судом першої інстанції та їм надана належна оцінка.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно п.п."в" п. 4 ч. 1 ст. 382, ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить з наступного.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід виходити із складності справи, об`єму виконаних адвокатом робіт та доказів проведення цих робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ставить питання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 350,00 грн. на його підготовку.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 подав суду : Додаток 2 від 07.04.2020 до Договору про надання правничої допомоги від 20.09.2019, згідно якого сторони погодили вартість послуг бюро під час розгляду справи - підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 350,00 грн; детальний опис наданих послуг по справі №570/3738/19 від 09 квітня 2020 року, згідно якого у період з 07.04.2020 по 09.04.2020 Адвокатське бюро «Юлії Хмарук» згідно договору про надання правничої допомоги від 20.09.2019 надало ОСОБА_2 послуги з надання правничої допомоги щодо представництва інтересів під час розгляду справи в Рівненському апеляційному суді, а саме підготовка відзиву на апеляційну скаргу від 09.04.2020, вартістю - 350,00 грн та копію квитанції банку про сплату ОСОБА_2 09 квітня 2020 року 350,00 грн АБ Юлії Хмарук , оплата послуг адвоката.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги у розмірі 350,00 грн в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 350,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 травня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.В. Бондаренко