Справа № 128/2104/18
Провадження № 22-ц/801/981/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 рокуСправа № 128/2104/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/2104/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки для ведення садівництва та будинку особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою, поданою адвокатом Пориваєвою Тетяною Германівною в інтересах відповідача ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року, повний текст якого складено 20 лютого 2020 року, ухвалене в складі судді Ганкіної І.А.,

встановив:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки та садового будинку особистою приватною власністю дружини.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 лютого 2017 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу 02 червня 2017 року нею було придбано земельну ділянку площею 0,1196 га, кадастровий номер 0:05:003:0198 для ведення садівництва, яка розташована за адресою Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області , СТ «Десенка-ВТЗА», під номером 187,188 загальною вартістю 39500 грн. Право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2

21 червня 2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на садовий будинок «А» загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., мансарда літ «м/А», ґанок, балкон, балкон, гараж літ. «Б», сарай-вбиральня літ «В», огорожа № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, криниця № 4, який розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Вказане нерухоме майно було придбано за її особисті кошти та не є спільною сумісною власністю подружжя. Так, з метою купівлі вказаного майна, нею було продано належну їй на праві особистої приватної власності квартиру у місті Києві за 808 964 грн за договором купівлі-продажу від 04 травня 2017 року. ОСОБА_2 жодних доходів не мав та участі у набутті майна за рахунок коштів чи своєї праці не брав.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 60, 57 СК України просила визнати земельну ділянку площею 0,1196 га, кадастровий номер 0:05:003:0198 для ведення садівництва, яка розташована за адресою Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області , СТ «Десенка-ВТЗА», під номером 187,188, а також садовий будинок «А» загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на вищевказаній земельній ділянці, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 доведено, що спірне нерухоме майно придбано за її особисті кошти, отримані від відчуження належного їй на праві особистої власності майна, яке відповідач зареєстрував на своє ім`я, а в подальшому сторонами здійснено лише ремонт будинку. При цьому суд визнав недоведеними заперечення відповідача ОСОБА_2 про те, що отримані ним кошти від ОСОБА_1 на підставі договору позики від 02 червня 2017 року, були витрачені на придбання спірного майна, з підстав, що порядкові номери реєстрації цих договорів свідчать про те, що договір позики (зареєстровано в реєстрі за №916) було укладено після укладення договору купівлі-продажу (зареєстровано в реєстрі за №915).

В апеляційній скарзі, поданій адвокатом Пориваєвою Т.Г. в інтересах відповідача ОСОБА_2 , останній просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно, некоректно та однобічно викладено доводи сторін по суті спору, висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи, без належного дослідження доказів, наданих відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому адвокатом Руденко М.А. в інтересах ОСОБА_1 , позивачка проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити в силі, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання ОСОБА_2 та його адвокат Пориваєва Т.Г. не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

25 травня 2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява від адвоката Чернілевської Р.В. про відкладення розгляду справи з підстав, між нею та ОСОБА_2 23 травня 2020 року укладено угоду про надання правової допомоги, проте в день судового засідання вона перебуватиме у Верховному Суді як захисник у іншій справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представники - адвокат Руденко М.А. та адвокат Руденко А.С. проти апеляційної скарги заперечили, підтримали доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу було подано в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Пориваєвою Т.Г., яка представляє інтереси відповідача відповідно до ордеру серії ВН №061488 від 18 березня 2020 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2019 року №0116, за відсутності відомостей про розірвання такого договору, а також за наявності підтверджень належного повідомлення відповідача та його представника Пориваєвої Т.Г. про дату і час судового засідання, неповідомлення ними про причини неявки, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснення судового засідання у відсутність осіб, які не з`явилися.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 03 лютого 2017 року, серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 про що Деснянським районним у м. Києві відділі ДРАЦС Головного ТУЮ у м. Києві вчинено актовий запис № 141 (а.с.7).

Після шлюбу ОСОБА_1 отримала прізвище « ОСОБА_1 ».

02 червня 2017 року між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1196 га, кадастровий номер :05:003:0198, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області, СТ «Десенка-ВЗТА», земельна ділянка під номером 187,188, загальною вартістю 39 500 грн.

Відповідно до п.1.5 договору земельна ділянка набувається у спільну власність та купується за згодою дружини «Покупця» ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В.

Договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 915 (а.с. 8-9).

Проте, позивач ОСОБА_1 як у позовній заяві, так і у своїх поясненнях стверджує, що спірна земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності і цю обставину визнає відповідач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (про реєстрацію права власності) право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.11).

Цього ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 - позикодавець передала ОСОБА_2 - позичальнику грошові кошти у розмірі 157 560 гривень, що становить за домовленістю сторін еквівалент 6 000 доларів США в термін до 02 червня 2022 року. В п.2 договору позики вказано, що зазначена вище сума грошей отримана позичальником повністю до підписання цього договору (а.с.98).

Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 916 (а.с. 38 на звор.).

21 червня 2017 року було зареєстровано право власності на ОСОБА_2 на садовий будинок «А» загальною площею 73.8 кв.м., житловою площею 49.1 кв.м., мансарда літ «м/А», ґанок, балкон, балкон, гараж літ. «Б», сарай-вбиральня літ «В», огорожа № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, криниця № 4 (а.с.12, 131-136).

Будинок розташований на земельній ділянці - кадастровий номер :05:003:0198, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Сосонська сільська рада, Вінницького району, Вінницької області, в СТ «Десенка-ВЗТА».

Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво, якого здійснено на підставі будівельного паспорта, за адресою: Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області, СТ «Десенка-ВЗТА» (земельна ділянка під номером 187,188), зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Вінницькій області 09 червня 2017 року, даний садовий будинок був визнаний закінченим будівництвом та готовим до експлуатації.

Повідомлення про початок виконання будівельний робіт подано до Інспекції ДАБК Вінницького району 09 лютого 2002 року. (а.с.137-138).

Як видно з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) будинок, розташований в садовому товаристві «Десенка- ВЗТА», земельна ділянка № НОМЕР_2,НОМЕР_3 на території Сосонської сільської ради, виготовленого ФОП ОСОБА_9 08 червня 2017 року, будинок з господарськими будівлями і спорудами 2017 року побудови.

В подальшому статус садового будинку було змінено на житловий за заявою ОСОБА_2 за рішенням Сосонської сільської ради Вінницького району та області від 18 липня 2017 року (а.с.139).

22 грудня 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів 284 580 грн на строк до 22 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., зареєстрований в реєстрі за № 1463 (а.с.119). В забезпечення договору позики 22 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 було укладено іпотечний договір щодо об`єкта нерухомості, квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 37,1 кв. м (а.с.116-117).

04 травня 2017 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , за реєстраційним номером в реєстрі 000, загальною площею 37,1 кв.м. за 808 964, 46 грн. Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В., зареєстровано в реєстрі за № 535 (а.с.10).

Відповідно до заяви ОСОБА_10 від 04 травня 2017 року, справжність підпису якого посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В., зареєстровано в реєстрі за № 533, ОСОБА_1 повернула позикодавцю всю суму позики - 284 580 грн, в зв`язку з чим він не має жодних претензій фінансового характеру, та вважає зобов`язання за Договором позики грошових коштів від 22 грудня 2016 року виконаним в повному обсязі (а.с.120).

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час вчинення договору купівлі-продажу земельної ділянки 02 червня 2017 року, на якій розташований садовий будинок, площею 73,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, позивачка мала власні кошти для придбання даного майна, які були отримані за рахунок продажу спадкового майна (квартири в м. Києві) та є особистою власністю ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання спірного нерухомого майна її особистою приватною власністю з тих підстав, що таке нерухоме майно було придбано виключно за її особисті кошти, отримані від продажу квартири у місті Києві.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав, що земельну ділянку площею 0,1196 га, кадастровий номер :05:003:0198, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Сосонська сільська рада, Вінницького району, Вінницької області, в СТ «Десенка-ВЗТА , придбав за кошти, які були отримані ним у позику від ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору від 02 червня 2017 року.

Відхиляючи заперечення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що недоведеними є обставини придбання земельної ділянки саме за позичені кошти, оскільки договір позики було укладено після укладення договору купівлі-продажу, що підтверджується поясненнями нотаріуса Терещенко В.В. та порядковим номером реєстрації договору позики, який йде наступним за договором купівлі-продажу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначено в п. 2 договору позики від 02 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначена вище сума грошей отримана позичальником повністю до підписання цього договору.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 1046 ЦК України ОСОБА_2 набув право власності на кошти в сумі 157 560 грн, що за домовленістю сторін еквівалентно 6000 доларів США, до моменту підписання договору позики в повному обсязі.

В цей же день ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 , уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за ціною 39500 грн.

З урахуванням часового проміжку, протягом якого були вчинені ці правочини, того, що покупцем за договором купівлі-продажу є саме ОСОБА_2 , а також предмета договору позики та ціни земельної ділянки, за якою її придбано, дає підстави дійти висновку, що відповідач придбав спірну земельну ділянку саме за кошти, отримані у позику від ОСОБА_1 до підписання договорів купівлі-продажу та позики від 02 червня 2017 року.

Лише сама по собі обставина, що договір купівлі-продажу земельної ділянки було оформлено нотаріусом за черговістю першим, а договір позики після оформлення договору купівлі-продажу, не є безумовною підставою, яка спростовує доводи ОСОБА_2 про джерело походження коштів, за які придбано земельну ділянку, оскільки за змістом чинного законодавства, що регулює відносини позики, виникнення права власності на позичені кошти пов`язується саме з моментом передачі коштів, а не оформленням нотаріально договору позики.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду першої інстанції про те, що земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 за інші кошти, що належать позивачці ОСОБА_1 , відмінні від отриманих за договором позики, ґрунтуються на припущеннях, є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Відповідно до листа-пояснення від 20 серпня 2019 року нотаріуса Терещенко В.В., щодо питання посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки до неї 02 червня 2017 року звернулася саме ОСОБА_1 , яка повинна була бути покупцем при здійсненні вказаного правочину, однак відповідно до ст.22 п.3 ЗК України ОСОБА_1 на той час була громадянкою РФ і не могла придбати вказану земельну ділянку, тому реєстрація права власності була проведена на її чоловіка, оскільки він був громадянином України. Після посвідчення та закінчення реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, було укладено договір позики та зареєстровано його у реєстрі під номером 916 (а.с.91).

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 є громадянкою іноземної держави, а саме Російської Федерації, і на даний час, що підтверджено останньою в судовому засіданні в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч.5 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, до яких відносяться землі для садівництва (ст. 35 ЗК України), не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Разом з тим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), він не має права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 263/15228/16-ц.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу змісту вищевказаних норм права вбачається, що кошти, отримані у позику одним із подружжя від другого з подружжя, є особистою власністю того з подружжя, який є позичальником, оскільки у другого з подружжя виникають лише права вимоги визначеної суми коштів у строк встановлений у договорі.

Отже, відповідно до встановлених обставин у справі спірна земельна ділянка була придбана відповідачем ОСОБА_2 за його особисті кошти, які набуті ним на підставі договору позики від ОСОБА_1 , а не у зв`язку із розпорядженням спільним сумісним майном.

Обставини, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 коштів від продажу належної їй на праві власності квартири відповідно до договору від 04 травня 2017 року, та звернення її до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу не спростовують встановлених обставин щодо придбання ОСОБА_2 земельної ділянки за його особисті кошти які були позичені ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції визнав такою, що не підлягає доказуванню, обставину про те, що будинок був придбаний разом з земельною ділянкою, оскільки сторонами не заперечується ця обставина.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Отже, обставини щодо придбання об`єкта нерухомості не можуть підтверджуватися усними свідченнями, а можуть бути підтверджені лише відповідними письмовими доказами - договорами, укладеними у встановленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують придбання сторонами за договором купівлі-продажу чи на підставі будь-якого іншого договору садового будинку «А» загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., мансарда літ «м/А», ґанок, балкон, балкон, гараж літ. «Б», сарай-вбиральня літ «В», огорожа № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, криниця № 4, який розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Вказаний будинок не був предметом і договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1196 га, кадастровий номер 0:05:003:0198 для ведення садівництва від 02 червня 2017 року.

При цьому відповідно до п.1.6 цього договору встановлено, що земельна ділянка, яка відчужується використовується за своїм цільовим призначенням - для садівництва і вільна від забудови.

Доводи позивачки ОСОБА_1 та її представників Руденко М.А. та Руденка О.С. про те, що позивачка придбала будинок за 10 500 доларів США, що еквівалентно 275730 грн, не підтверджені жодними допустимими доказами.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

21 червня 2017 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на садовий будинок «А» загальною площею 73,8 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., мансарда літ «м/А», ґанок, балкон, балкон, гараж літ. «Б», сарай-вбиральня літ «В», огорожа № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, криниця № 4, який розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Доказів здійснення будівництва такого будинку спільними зусиллями сторін спору, та понесених у зв`язку з цим витрат суду надано не було.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області №30 від 18 липня 2017 року садовий будинок переведено у житловий, на підставі чого були внесені зміни до записів Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 серпня 2018 року (а.с. 25).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, суд першої інстанції не врахував наявні у справі докази про зміну статусу спірного будинку.

Водночас право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Враховуючи принцип «права слідування» , закладений в основу норм земельного (ст. 120 ЗК України) та цивільного (ст. 377 ЦК України) законодавства, відповідач ОСОБА_2 , який є власником земельної ділянки площею 0,1196 га, кадастровий номер 0:05:003:0198 для ведення садівництва, яка розташована за адресою Сосонська сільська рада Вінницького району Вінницької області, СТ «Десенка-ВТЗА», під номером 187,188, набув право особистої власності на садовий, а в подальшому житловий будинок, який був прийнятий в експлуатацію як об`єкт завершеного будівництва за його замовленням.

Отже, доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що спірна земельна ділянка та житловий будинок є її особистою власністю є недоведеними та не підлягають до задоволення.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позову не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу, подану адвокатом Пориваєвою Тетяною Германівною в інтересах відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки для ведення садівництва та будинку особистою приватною власністю - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник