Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 490/13569/13-ц

провадження № 61-38447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Cімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: товариство з додатковою відповідальністю «Альянс Україна», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 490073083 у загальному розмірі 352 918,56 грн, в тому числі: 121 445,08 грн - тіло кредиту, 52 053,45 грн - проценти, 179 420,03 грн - пеня.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами зазначеного договору, укладеного між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «Альфа-банк» (далі - ЗАТ «Альфа-банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк», ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 22 412,29 дол. США на придбання автомобіля; зобов`язувалася повернути кошти до 29 травня 2015 року, виплачувати проценти за користування кредитом відповідно до графіка погашення кредиту, сплачувати неустойку та інші платежі. Виконання зобов`язань позичальника забезпечувалося договором поруки № 490073083-П, укладеним 29 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 . Станом на 09 жовтня 2013 року за кредитним договором виникла заборгованість зі сплати тіла кредиту у розмірі 15 193,93 дол. США, що на дату розрахунку еквівалентно 121 445,08 грн, проценти за користування у розмірі 6 512,38 дол. США, що на дату розрахунку еквівалентно 6 512,38 дол. США. Крім того, банк нарахував пеню у розмірі 204 064,95 дол. США, проте просив стягнути з ОСОБА_1 11 % від вказаної суми у розмірі 22 447,14 дол. США, що на дату розрахунку еквівалентно 179 420,03 грн.

Короткий зміст вимог зустрічного позову

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив розірвати договір поруки від 29 травня 2008 року № 490073083 у зв`язку з погашенням заборгованості позичальником з моменту надання 11 серпня 2008 року страховою компанією - товариством з додатковою відповідальністю «Альянс Україна» (далі - ТзДВ «Альянс Україна», страхова компанія) гарантії банку щодо погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 95 757,34 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2011 року у справі № 2-276/2011 врегульовано отримання банком в повному обсязі як вигодонабувачем за договором добровільного страхування від ТзДВ «Альянс Україна» страхового відшкодування у рахунок погашення кредитних зобов`язань; ПАТ «Альфа-банк» як кредитор не вжив заходів щодо закриття заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року позов ПАТ «Альфа-банк» задоволено частково; стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 490073083 у розмірі 179 641,71 грн, в тому числі 121 445,08 грн - тіло кредиту, 29 196,63 грн - проценти, 30 000,00 грн - пеня, 3 441,00 грн - витрати зі сплати судового збору; відмовлено ОСОБА_1 у зустрічному позові.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк скористався своїм правом звернутися до суду з вимогами до поручителя; на час розгляду справи зобов`язання позичальника за кредитним договором у повному обсязі не виконано, оскільки рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2011 року у справі № 2-276/2011 на користь ПАТ «Альфа-банк» стягнено лише частину заборгованості за кредитним договором; вина банку у своєчасності виплати страхового відшкодування відсутня; кошти, отримані ПАТ «Альфа-банк» після пред`явлення цього позову у січні 2014 року від страхової компанії - ТзДВ «Альянс Україна» на виконання зазначеного судового рішення підлягають зарахуванню в погашення заборгованості за процентами за користуванням кредитом. Суд дійшов висновку, що заявлений банком розмір неустойки підлягає зменшенню на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з поручителя заборгованість за кредитним договором станом на жовтень 2013 року з врахуванням часткового її погашення під час розгляду справи; обставина страхування заставленого транспортного засобу не звільняє позичальника від обов`язку сплати щомісячних платежів в погашення заборгованості за кредитним договором.

У частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року, ухвалити нове рішення про стягнення з нього на користь ПАТ «Альфа-банк» 30 702,06 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження; витребувано справу з Центрального районного суду м. Миколаєва.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 16 квітня 2020 року «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи» відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами і доповненнями) та рішення зборів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», було призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Мартєву С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили характер спірних правовідносин, не застосували положення Закону України «Про страхування», не надали оцінки розрахунку банком заборгованості за кредитним договором у гривні та доларах США. ОСОБА_1 вважає, що з урахуванням стягнених під час розгляду цієї справи на користь ПАТ «Альфа-банк» коштів за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2011 року у справі № 2-276/2011 та добровільно сплачених ОСОБА_2 коштів з нього підлягає стягненню 30 702,06 грн; між отриманням кредиту та настанням страхового випадку минуло 3 тижні, ОСОБА_2 в установленому договором добровільного страхування порядку повідомила страхову компанію про настання страхового випадку; збитки у зв`язку з несвоєчасним отриманням ПАТ «Альфа-банк» як вигодонабувачем страхової виплати має відшкодовувати страхова компанія, до якої банк вправі пред`явити позов.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 29 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 490073083, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 22 412,29 дол. США на придбання автомобіля Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі сплатою 14,5 % річних, зі сплатою щомісячних платежів у сумі 426 дол. США, з терміном повернення кредиту до 29 травня 2015 року.

Перед цим, 16 травня 2008 року ОСОБА_2 уклала з ТзДВ «Альянс Україна» договір добровільного страхування зазначеного транспортного засобу (поліс добровільного комплексного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу) на суму дійсної вартості автомобіля у розмірі 105 786,00 грн; вигодонабувачем за умовами договору визначено ЗАТ «Альфа-банк».

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника 29 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-банк» укладено договір поруки № 490073083-П.

19 червня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_1 ; за результатами оцінки транспортний засіб було визнано фізично знищеним.

У жовтні 2008 року ТзДВ «Альянс Україна» перерахувало ЗАТ «Альфа-банк» страхове відшкодування у розмірі 48 246,69 грн після виключення з суми виплати франшизи у розмірі 5 289,30 грн та вартості ліквідних залишків автомобіля у розмірі 28 412,76 грн, що залишилися ОСОБА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2011 року у справі № 2-276/2011 стягнено з ТзДВ «Альянс Україна» на користь ЗАТ «Альфа-банк» страхове відшкодування у розмірі 23 837,24 грн.

У рахунок погашення кредиту ОСОБА_2 сплачено: 489,78 дол. США - 10 липня 2008 року, 520,00 дол. США - 01 вересня 2008 року; 3 000,00 грн - 04 червня 2014 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги (далі - ЦПК України 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Тобто, у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, які не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні справи.

У постанові від 13 червня 2018 року у справі№ 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від зазначених висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права, вказавши, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

У пункті 2.8 кредитного договору від 29 травня 2008 року № 490073083 передбачено, що платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно здійснюються рівними частинами відповідно до графіка платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, який є Додатком № 1 до Договору та його невід`ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором: у разі сплати у валюті кредиту - 29 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 426,00 дол. США; у разі погашення кредиту у валюті, відмінній від валюти кредиту таке погашення має здійснюватися не пізніше 28 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та умовах, визначених цим договором.

Також у матеріали справи долучено графік платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року № 490073083 (а. с. 13), який визначає періодичні щомісячні платежі з розшифрування суми, яка має перераховуватися на погашення тіла кредиту та процентів за користуванням кредитом.

Установивши обставини, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину четвертої статті 559 ЦК України.

Стягуючи з поручителя заявлену банком суму заборгованості за тілом кредиту та процентами за кредитом, суди не дослідили, які вимоги банку до поручителя пред`явлені в межах шести місяців за кожним щомісячним платежем, не з`ясували фактичний розмір заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитом за кожним періодичним платежем з урахуванням здійсненого під час розгляду справи часткового погашення у 2014 році заборгованості за кредитним договором за рахунок страхового відшкодування, стягнутого за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2011 року, та здійсненого ОСОБА_2 платежу.

З огляду на частину сьому статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосується предмету спору з власної ініціативи,крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Наданий банком до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором містить інформацію станом на 29 травня 2013 року, не враховує рух коштів у 2014 році, який відображений у наявній у матеріалах справи виписці по особистому рахунку № НОМЕР_2 (а. с. 199-221), зокрема, зарахування 17/18 березня 2014 року у погашення заборгованості 2 360,12 дол. США (а. с. 209), та 05/06 червня 2014 року - 247,93 дол. США (а. с. 211).

Крім того, банківський розрахунок заборгованості станом на 29 травня 2013 року містить суперечності щодо обрахунку тіла кредиту та процентів за користування кредитом, з огляду на те, що графік погашення заборгованості визначає ануїтетні платежі за кредитним договором, а наданий банком розрахунок заборгованості - диференційовані, при цьому, розрахунок банку не містить розбивки погашення кожного чергового платежу за тілом кредиту, починаючи з 29 листопада 2008 року.

У зв`язку з невиконанням банком процесуального обов`язку надати на підтвердження своїх вимог належний розрахунок заборгованості за кредитним договором з розбивкою всіх платежів згідно з умов кредитного договору, та з урахуванням фактично зарахованих за час розгляду цієї справи коштів, суд у силу частини сьомої статті 81 ЦПК України був вправі витребувати у позивача розрахунок заборгованості для усунення сумнівів у добросовісному виконанні банком обов`язків щодо подачі доказів.

З огляду на статтю 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, усунути недоліки розгляду справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України 2017 року підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки у порушення норм процесуального права суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, які надавалися банком на підтвердження своїх вимог, не з`ясували, з якого часу необхідно обчислювати строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не встановили чи припинилась порука ОСОБА_1 повністю чи в частині, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року у частині вирішення позову ПАТ «Альфа-банк» - скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року у частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» - скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик