Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 216/910/16-ц

провадження № 61-14857св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (далі - ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур») та просила стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні у розмірі 62 711, 72 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2018 року без змін.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що постановою апеляційного суду позовна вимога по даній справі взагалі не вирішена. Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції надав оцінку письмовому доказу відповідача і застосував норму права, яка не підлягає застосуванню до цих правовідносин, та не встановив чи були і ким порушені, не визнані або оспорені її права, за захистом яких вона звернулася до суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що позовна вимога, щодо якої заявник просить ухвалити додаткове рішення, була предметом апеляційного перегляду, що відображено в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, а тому немає підстав для задоволення заяви.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року і передати справу для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду є необґрунтованою, оскільки рішення щодо її позовної вимоги про стягнення середнього заробітку апеляційним судом ухвалено не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

31 жовтня 2019 року справа № 216/910/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Генеральний директор ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» ОСОБА_3 надіслав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються в редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Порядок та підстави ухвалення додаткового рішення визначені статтею 270 ЦПК України.

Так, згідно з частиною першою цієї статті суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто процесуальне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених вказаною статтею, і не може змінювати по суті основне рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.

Звернувшись з заявою про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_1 вказувала, що апеляційний суд не вирішив її позовну заяву про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення у справі, суд апеляційної інстанції встановивши, що позовна вимога, щодо якої ОСОБА_1 просить ухвалити додаткове рішення, була предметом апеляційного перегляду, результати якого викладені в постанові суду апеляційної інстанції від 12 березня 2019 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

При цьому, як правильно зазначив апеляційний суд, незгода позивача із ухваленим судовим рішенням, яке набрало законної сили, не може бути підставою для ухвалення додаткового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до власного тлумачення заявником норм цивільно-процесуального законодавствата незгоди з висновками апеляційного суду, обґрунтовано викладеними в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук