ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7701/19 Номер провадження 22-ц/814/1196/20Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Прядкіної О.В., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 січня 2020 року (повний текст складено 10.02.2020 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживача, шляхом визнання договору споживчого кредиту частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 26.12.2018 року між нею та Банком виникли кредитні правовідносини на підставі укладеної Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 року шляхом підписання Оферти та Акцепту, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 98720,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 18,99% річних на строк 36 місяців (дата повернення - 26.12.2021 року). У подальшому позивачем підписано Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р. «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг».

Зазначає, що умовами укладеного договору передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати комісію у розмірі 2714,80 грн. протягом строку кредитування за послуги Банку з розрахунково-касового обслуговування.

Вважає, що умова договору щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячно комісію у визначеному розмірі є несправедливою у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки, всупереч принципу справедливості, має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, так як сума комісії значно перевищує суму щомісячних відсотків за договором. Окрім того, послуги Банку, за які передбачено сплату такої комісії, не є послугами з розрахунково-касового обслуговування у розумінні ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, та, навпаки, такі послуги, відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування», мають надавтися Банком безоплатно.

З урахуванням наведеного прохала визнати недійсною з моменту укладення умову Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р., викладену у пп. «б» п.1 Оферти на укладання угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р. та у пп. «б» п.1 Акцепту на укладення угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р., а також у графі 7.2. Додатку №1 до Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р. «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячно Акціонерному товариству «Альфа-банк» комісію за розрахунково-касове обслуговування у сумі 2714,80 грн.; стягнути з відповідача витрати з надання правничої допомоги (а.с.1-7).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача шляхом визнання договору споживчого кредиту частково недійсним, відмовлено у повному обсязі (а.с.97-103).

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, про задоволення її позову в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, за які саме матеріальні чи немайнові блага для задоволення особистих потреб позивача, останній за оскаржуваними умовами кредитного договору зобов`язаний сплачувати відповідачу 2714,80 грн. щомісячно протягом строку кредитування (36 місяців), а всього 97732,80 грн.

Вказує, що, оскільки відкриття та ведення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. Така послуга як «за обслуговування кредиту» є супутньою та повинна входити в спектр зобов`язань фінансової установи, за який позичальник вже сплачує встановлений договором розмір відсоткової ставки.

Зауважує, що оспорювані договірні умови вочевидь є несправедливими, які всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Альфа-Банк» - А.Г. Луньова, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду прохала залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що 10.06.2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування», та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в чинній редакції, цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Вказує, що Законом України «Про споживче кредитування» чітко передбачена можливість банків визначати у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку за умови, що він обізнаний про необхідність сплати таких платежів та надав свою згоду при укладенні договору.

Також, зауважує, що ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна Постанова правління НБУ від 10.05.2007 року №168 втратила чинність на підставі Постанови НБУ №49 від 08.06.2017 року і також не може застосовуватися до спірних правовідносин, які виникли 26.12.2018 року.

Окрім того, на підставі постанови ВС від 26.12.2019 року у справі №467/555/19 не може вважатися недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі - ЗУ «Про споживче кредитування».

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, 26.12.2018 року ОСОБА_1 та представником АТ «Альфа-Банк» було підписано Анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», яка містила анкетні дані ОСОБА_1 , прохання відкрити поточні рахунки на її ім`я у гривні, а також повідомлення про підтвердження акцепту Публічної пропозиції та укладення Договору з АТ «Альфа- Банк», на умовах, викладених в Публічній пропозиції та Додатках до Договору, що розміщені на веб-сторінці Банку www.alfabank.ua (а.с.8).

Також, 26.12.2018 року ОСОБА_1 було підписано Оферту на укладання угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 року (далі - Оферта), згідно якої ОСОБА_1 (Позичальник) запропонувала АТ «Альфа-Банк» (Банк) укласти Угоду про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (надалі - Угода), на наступних умовах: тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 98720,00 грн., процентна ставка - фіксована, 18,99% річних; строк кредиту - 36 місяців (дата повернення - 26.12.2021 р.) Далі, за текстом вказаної Оферти зазначено, що ОСОБА_1 , як Позичальником, запропоновано Банку надавати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що передбачені цим пунктом та Договором, за надання яких запропоновано встановити комісійну винагороду у розмірі 2,75% від суми кредиту (зазначеної в Оферті без ПДВ) за обслуговування кредиту (а.с.9).

Оферту, підписану Смірновою А.Б., отримано представником АТ «Альфа-Банк».

26.12.2018 року представником АТ «Альфа-Банк» підписано Акцепт на укладання угоди про надання кредиту №591048462, якою прийнято пропозицію ОСОБА_1 на умовах Оферти (а.с.10).

У подальшому, 26.12.2018 року сторонами було підписано Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р., що містить «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» (надалі - Графік) (а.с.12).

Із вказаного Графіку вбачається розрахунок суми щомісячного платежу за кредитом, що включає суму кредиту, відсотків та комісію за розрахунково-касове обслуговування щомісячно. Із Графіку чітко вбачається щомісячний платіж за розрахунково-касове обслуговування, який становить 2714,80 грн.(а.с.11).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що умова про сплату комісії за обслуговування кредиту та її розміру, запропонована позивачем, як позичальником в Оферті, яка підписана останнім, а також те, що законом не передбачено обов`язкову безоплатність надання таких послуг Банком, за які така комісія підлягає сплаті позичальником (п.п.2.7.2 п.2 розділу І Додатку №5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк»), а тому стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2714,80 грн. є правомірним.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 10.06.2017 року, яка діяла на момент укладення Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 р., цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Враховуючи вищевикладене, Законом України «Про споживче кредитування» передбачена можливість банків визначати у Кредитному договорі нарахування та сплату комісії, яку Позичальник зобов`язаний сплатити банку за умови, що він обізнаний про необхідність сплати таких платежів та надав свою згоду при укладенні договору.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Так, згідно підпункту «б» пункту 1 Оферти від 26.12.2018 року позичальником (позивачем у даній справі) запропоновано Банку (відповідачу у даній спраі) встановити комісійну винагороду за обслуговування кредиту - 2.75% від суми кредиту. Аналогічна умова міститься і в підпункті «б» пункту 1 Акцепту від 26.12.2018 року.

Також графа 7.2. Додатку №1 до Угоди про надання кредиту №591048462 від 26.12.2018 року - «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» містить обов`язок позичальника сплачувати щомісячно АТ «Альфа-банк» комісію за розрахунково-касове обслуговування у сумі 2714,80 грн.

З урахуванням наведеного вбачається та вірно визначено місцевим судом, що ОСОБА_1 , як позичальник, була обізнана про умови кредитування, у тому числі про умову щомісячної сплати нею комісійної винагороди у розмірі 2714,80 грн., що становить 2.75% від суми кредиту, та запропонований у відсотках нею ж у Оферті, однак не відмовилась від укладення кредитного договору.

Так, послуги, визначені у п.п. 2.7.2 п. 2 розділу І Додатку №5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» відповідають переліку касових операцій, визначених п.3 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої Постановою Правління НБУ від 25.09.2018 р.

Окрім того, послуги Банку з розрахунково-касового обслуговування, визначені у п.п 2.7.2 п.2 розділу І Додатку №5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», за які передбачено сплату комісії (комісійної винагороди) у розмірі 2714,80 грн., не відносяться до таких, які за ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» мають надаватися кредитодавцем безоплатно (послуги Банку з повідомлення на вимогу споживача інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум).

Закон України «Про споживче кредитування» таЗакон України «Про захист прав споживачів» в редакції від 10.06.2017 року, чинній на момент укладення спірного Кредитного договору, на відміну від попередньої редакції, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчи кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Також, постанова Національного банку України від 08 червня 2017 року №49, якою затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, на відміну від постанови НБУ від 10.05.2007р. №168, яка втратила чинність, такої заборони вже не містили.

Враховуючи вищевикладене, Умови кредитування, погоджені сторонами у Кредитному договорі, повністю відповідали вимогам чинного на той час законодавства.

Системний аналіз підстав звернення до суду, наведених норм законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положень оспорюваного позивачем договору дають підстави для висновку, що стаття 11 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застоуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Таким чином, вказані посилання позивача є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26.12.2019 року по справі №467/555/19.

Відтак, у даній справі, що переглядається, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними умов кредитного договору щодо стягнення комісійної винагороди у визначеному розмірі, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», оскільки між сторонами було удосягнуто згоди по всім умовам спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст..204 ЦК україни створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК україни, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

При цьому, матеріалами справи також установлено, що позичальник сама запропонувала установлення оскаржуваного пунку договору щодо встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредиту у розмірі 2.75% від суми кредиту у направленій банку Оферті від 26.12.2018 року (підпункт «б» пункту 1), жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладення та підписання договору не було, а тому підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі.

Відтак, матеріали справи та встановлені судом першої інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав, заявлених в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відкриття та ведення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), а тому такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику, відтак, така послуга, як «за обслуговування кредиту» є супутньою та повинна входити в спектр зобов`язань фінансової установи, за який позичальник вже сплачує встановлений договором розмір відсоткової ставки, колегія суддів оцінює критично, оскільки така умова договору була запропонована самим позичальник у Оферті, та прийнята Банком. Окрім того, як убачається з детального аналізу норм права, чинних на момент укладення кредитного договору між сторонами, послуги Банку з розрахунково-касового обслуговування, не відносяться до таких, які за ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» мають надаватися кредитодавцем безоплатно.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,- залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 30 січня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ О.В. Прядкіна

О.В. Чумак