Ухвала

23 жовтня 2020 року

місто Київ

справа № 607/19623/15-ц

провадження № 61-12456ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 серпня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на зазначені судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання. Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги залишено без задоволення.

У вересні 2020 року від заявника надійшла уточнена редакція касаційної скарги, у якій ОСОБА_1 повторно просить звільнити її від сплати судового збору за подання касаційної скарги, враховуючи її майновий стан.

Залишаючи без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд визначив обов`язок заявника сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 12 180, 00 грн.

Така вимога узгоджується із положеннями пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України та підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», в яких визначено обов`язок заявника сплатити судовий збір за подання касаційної скарги, на підтвердження чого надати письмові докази.

Заявник, звертаючись до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою у новій редакції, повторно просить звільнити її від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи її майновий стан.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Згідно з частиною першою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною третьою статті 136 ЦПК України визначено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є:

а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

ОСОБА_1 , повторно звертаючись до Верховного Суду із проханням звільнити її від сплати судового збору, посилається на ті самі доводи, які судом касаційної інстанції відхилено та визнано обов`язок заявника сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

У касаційній скарзі заявник зазначила, що її майновий стан унеможливлює сплату судового збору за подання касаційної скарги, зокрема, оскільки за період з лютого 2020 року до липня 2020 року отримано соціальну допомогу у розмірі 10 436, 06 грн.

Проте, питання звільнення особи від сплати судового збору може бути вирішено, зокрема, з урахуванням відомостей про дохід позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 у 2019 році отримала дохід у розмірі 49 936, 57 грн.

Отже, враховуючи майновий стан заявника, предмет і ціну позову, ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у визначеному Судом розмірі або навести інші доводи на підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , подаючи документи на усунення недоліків касаційної скарги, інших доводів на підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору, ніж ті, що суд касаційної інстанції врахував раніше, не навела, Верховний Суд робить висновок, що недоліки касаційної скарги заявником не усунуто.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки, у встановлений судом строк, недоліки касаційної скарги не усунуто, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Суд роз`яснює, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу, вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявникові право повторного звернення з касаційною скаргою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний