ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 643/16961/19

провадження № 22-ц/818/2011/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 23 грудня 2019 року у складі судді Єрмак Н.В.,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним наказ фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2 ) без номеру про звільнення позивача від 08.01.2019, визнати недійсними записи відповідача № 21 від 10.06.2015, № 22 від 28.12.2018, № 23 від 28.12.2018 та № 24 від 08.01.2019, зроблені у трудовій книжці позивача. Зобов`язати ФОП ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 замість його зіпсованої трудової книжки «Дублікат» трудової книжки, виконаний відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. А саме:без внесення до трудової книжки записів, визнаних судом недійсними; усі внесені у «Дублікат» записи затвердити підписом і печаткою відповідача й підтвердити підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, засвідчити його печаткою. Вищевказані дії позивач просив виконати за рахунок відповідача без стягнення з нього суми вартості цих дій. Зобов`язати ФОП ОСОБА_2 зробити запис у «Дублікаті» трудової книжки про прийняття ОСОБА_1 на роботу № 21 від 10.06.2015 відповідно до умов частин 2,3 та п. 2.211 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення зі «Звільнений за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП» на «Звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України», внести цей запис у «Дублікат» трудової книжки під номером АДРЕСА_1 , змінивши дату звільнення із 08.01.2019 на день фактичного звільнення, видавши про це відповідний наказ. Днем фактичного звільнення (припинення трудового договору) ОСОБА_1 просив уважати день рішення суду по справі. ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.08.2019 по 31.12.2019 в розмірі 21209,76 грн. Зобов`язати відповідача відповідно суми сплаченого позивачу середнього заробітку провести обов`язкові відрахування до Пенсійного фонду України. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди й відшкодувати фактично понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору й витрат на правничу допомогу. Зобов`язати ФОП ОСОБА_2 в день звільнення позивача надати йому довідки про заробітну плату за весь період роботи й довідку про нараховані й фактично виплачені страхові внески на обов`язкове пенсійне страхування.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Визнано недійсним наказ (без номера) від 08.01.2019 про припинення трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис № 24 від 08.01.2019 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 про звільнення. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з п.4 ст.40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а саме: зі «звільнений за прогули» на «звільнений за власним бажанням». Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: в розділі «Відомості про роботу» зазначити: «Запис за №24 є недійсним, звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «08 січня 2019 року» на «10 серпня 2019 року». Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 грн 40 коп., на користь держави судовий збір в сумі 2305 грн 20 коп. Витрати по судовому збору в розмірі 6531,40 грн вирішено компенсувати за рахунок держави.

Суд першої інстанції в рішенні від 23.12.2019 відмовив ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через те, що він не довів звернення для отримання такої допомоги до адвоката й отримання послуг адвоката.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду частково скасувати й ухвалити нове рішення (змінити рішення), яким задовольнити його клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з вимогами чинного законодавства для представництва в місцевому суді інтересів сторони у трудових спорах не обов`язковою є наявність у представника свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Правову допомогу у таких спорах може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права. Заявлений до ФОП ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 трудовий, тому правничу допомогу позивачу надавав фахівець у галузі права ОСОБА_3 . В укладеному з ОСОБА_3 договорі про надання правової допомоги чітко визначені обов`язки ОСОБА_3 як виконавця послуг, які він виконав у повному обсязі. Позивач надав докази оплати послуг ОСОБА_3 , а фактична оплата послуг свідчить про їх прийняття згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18. Також апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15, відповідно до якої чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

ОСОБА_2 у відзиві заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилається на те, що чинним законодавством передбачене відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яка надається виключно адвокатами, а не іншими фахівцями у галузі права. ОСОБА_1 до адвоката для отримання професійної правничої допомоги не звертався, тому підстави для відшкодування йому витрат на правничу правову допомогу відсутні.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду від 23.12.2019 оскаржується позивачем лише в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, а в іншій частині рішення суду жодною зі сторін не оскаржене, колегія суддів переглядає законність та обґрунтованість рішення суду від 23.12.2019 лише в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 за захистом своїх порушених трудових прав (а.с. 2-8).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 був задоволений частково (а.с. 114-118).

Відповідно до частин першої - другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надав суду копію договору про надання правової допомоги від 23 вересня 2019 року, укладеного з ОСОБА_3 (а.с. 43), та оригінал квитанції від 11.12.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 5000 грн за правову допомогу за договором від 23.09.2019 (а.с. 108).

Відповідно до п. 1.1 договору від 23.09.2019 ОСОБА_1 доручає, а ОСОБА_3 приймає на себе зобов`язання по розробці позову до Московського районного суду м. Харкова до ФОП ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільненні позивача, визнання недійсними чотирьох записів у трудовій книжці позивача, зміну дати звільнення та формулювання причини звільнення, надання дублікату трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат, компенсацію моральної шкоди, та надання ОСОБА_1 правової допомоги під час розгляду справи у суді.

Розділом другим договору від 23.09.2019 визначено, що обов`язками ОСОБА_3 під час виконання договору від 23.09.2019 є вивчення наявних у ОСОБА_1 оригіналів документів по справі № 643/16961/19, виготовлення ксерокопій необхідних для справи документів, проведення правового аналізу вивчених документів, підготовка позову до суду, надання ОСОБА_1 юридичних консультацій стосовно його дій при розгляді справи у суді, аналіз дій відповідача по справі і вирішення способів протидії, надання ОСОБА_1 юридичних консультацій стосовно правових питань у справі, підготовка необхідних правових документів, що пов`язані з предметом розгляду справи у суді.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 11 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Наведені положення Основного Закону до 01 січня 2019 року гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI)

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гарантії дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод закріплені у статті 22 Конституції України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, Конституцією України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод, неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану, забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п`ята статті 55).

Оскільки Основним Законом не допускається звуження змісту та обсягу права кожного на отримання правової допомоги, а вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, підстави обмежувати сторону на відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги, що була отримана від інших суб`єктів, фахівців у галузі права, ніж адвокат, відсутні.

Зазначений висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №826/863/18.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч.1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 не довів звернення до адвоката для отримання професійної правничої допомоги. Проте в силу положень ч.2 ст.60 ЦПК України ОСОБА_3 мав право здійснювати представництво інтересів позивача в суді в обумовлений сторонами спосіб, якщо він визнаний самим позивачем фахівцем в області права. Тому відмова у відшкодуванні витрат на послуги представництва ОСОБА_3 в суді через те, що він не є адвокатом, зумовило б звуження конституційних прав позивача. Тому колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

ОСОБА_1 на підтвердження розміру понесених ним витрат на правничу допомогу надав суду лише копію договору про надання правової допомоги і квитанцію про перерахування коштів за договором ОСОБА_3 .

Тоді як Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Аналогічне положення міститься й у ст. 81 ЦПК України.

ОСОБА_1 в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних його представником, не вказав час, витрачений його представником на надання таких послуг, й вартість кожної з наданих послуг. Договір від 23.09.2019 містить загальний перелік обов`язків виконавця, ОСОБА_3 , проте з нього не зрозуміло, які саме послуги (роботи) були виконані виконавцем на користь замовника.

Тому колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови у стягненні з відповідача витрат на отримання професійної правничої допомоги.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18 й викладені у ній висновки не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки у справі № 823/2638/18 позивач на підтвердження своїх вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу надав суду договір про надання правової допомоги, рахунок за наданні послуги з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг, квитанцію. Тобто довів свої вимоги достатніми доказами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року змінити в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, виклавши мотивувальну частину рішення в зазначеній частині в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 23 квітня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.П. Коваленко

А.В.Котелевець