Справа № 347/1370/19
Провадження № 22-ц/4808/274/20
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 19 грудня 2019 року в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовомОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, Косівської міської ради, виконавчого комітету Косівської міської ради про визнання рішення незаконним, визнання права на приватизацію квартири та зустрічним позовом Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, Косівської міської ради, виконавчого комітету Косівської міської ради про визнання рішення незаконним, визнання права на приватизацію квартири.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 08 грудня 1999 року до 19 червня 2006 року він проходив військову службу в органах СБУ. На підставі ордеру №6 від 06 травня 2005 року вселився у квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживає та несе витрати по її утриманню. Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 24 квітня 2019 року йому відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири з огляду на те, що квартирі надано статус службової та відсутня згода відомства на зняття цього статусу. Вважає таку відмову незаконною, оскільки виконкомом міської ради в установленому порядку не приймалося рішення про віднесення спірної квартири до службового житла, тому вона не є службовою. Крім того, ордер на право зайняття спірної квартири за своєю формою та змістом не є спеціальним ордером на зайняття службового житла, відповідно не свідчить про надання службового приміщення. Покликаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 24 квітня 2019 року та визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

У вересні 2019 року Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області подало зустрічний позов про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірна квартира закріплена з правом володіння і користування за Косівським УСБУ. Тому вона надана ОСОБА_1 саме у зв`язку із проходженням військової служби в органах СБУ (Косівському РВ УСБ). Станом на 18 вересня 2019 року відповідач до житлово-побутової комісії Управління СБУ в Івано-Франківській області із заявою про надання йому квартири в постійне користування не звертався і рішення з цього приводу не приймалося. Договору найму жилого приміщення з балансоутримувачем квартири ДП «Косів ЖТКО» чи його правонаступниками він також не укладав, як і не проводив жодної оплати за користування нею. Вважаючи, що ОСОБА_1 самоправно зайняв спірне приміщення, яке може використовуватись УСБУ для проживання його працівників, просило на підставі статті 116 ЖК України виселити його з вказаної квартири без надання іншого житла.

Рішенням Косівського районного суду від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задоволено, поновлено строк звернення до суду. Виселено ОСОБА_1 з відомчої квартири УСБУ в Івано-Франківській області АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира є службовою, а тому не підлягає приватизації відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Задовольняючи зустрічний позов місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 самоправно займає вказану квартиру, оскільки договір найму житлового приміщення відомчого житлового фонду не укладав, із заявою про надання квартири в постійне користування до житлово-побутової комісії Управління СБУ в Івано-Франківській області не звертався.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є службовою. При цьому не враховано, що жодного рішення виконавчого комітету Косівської міської ради про надання їй такого статусу не приймалось. Натомість, його рішенням від 27 березня 1996 року №38 квартиру визнано відомчою, закріплено її за Косівським райвідділом УСБУ з правом володіння і користування. Той факт, що вказана квартира не є службовою встановлено і рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2006 року у справі за позовом Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення та позовом Косівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання ордеру на квартиру недійсним.

Неправильно, на думку апелянта, місцевим судом застосовано до спірних правовідносин і положення статті 116 ЖК України. В квартиру він вселився на підставі ордеру від 06 травня 2005 року №6, а не самоправно як зазначає позивач за зустрічним позовом. Також не надано останнім належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання ним житлового приміщення не за призначенням.

Крім того, у порушення вимог статті 127 ЦПК України судом з власної ініціативи поновлено управлінню СБУ в Івано-Франківській області строк звернення до суду із зустрічним позовом без обґрунтування і зазначення поважних причин пропуску цього строку.

У відзивах на апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області та Косівська міська рада вказують, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сліпко В.М. доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів .

Представники Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області Боднарук Я.С., Косівської міської ради, виконавчого комітету Косівської міської ради - Мицкан В.В. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення цим вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 08 грудня 1999 року по 19 червня 2006 року позивач проходив військову службу в органах СБУ на посадах офіцерського складу (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 27 квітня 2005 року №50 вирішено надати службові квартири та виписати ордер працівникам РВ УСБУ, в тому числі ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.49). Зі змісту рішення вбачається, що воно прийнято з врахуванням листа Косівського РВ УСБС №456 від 06 квітня 2005 року про надання службових квартир та видачу службових ордерів для поселення його працівників.

На підставі цього рішення виконкомом Косівської міської ради позивачу 06 травня 2005 року видано ордер на житлове приміщення №6 на право вселення у вказане житлове приміщення (а.с.8).

Згідно довідки ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 числиться в додаткових списках громадян №17 за адресою АДРЕСА_3 , які мають право на отримання приватизаційних паперів та житлових чеків. Житлові чеки не використано, залишок складає 1,80 (а.с.20, 200). Наведена обставина підтверджена і в засіданні апеляційного суду.

З`ясовано, що 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до виконкому Косівської міськради із заявою, в якій просив надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , видавши йому приватизаційне свідоцтво на це житло (а.с.13). Рішенням виконавчого комітету від 24 квітня 2019 року №30-1 «Про розгляд заяв» у наданні дозволу на приватизацію квартири відмовлено у зв`язку з віднесенням квартири до статусу службової, а також відсутності згоди відомства на зняття цього статусу (а.с.12).

Відповідно до частини першої статті 4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.

Частиною першою статті 5 ЖК передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

За змістом частини першої статті 1 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - Закон № 2482-XII) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації,в тому числі, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини першої статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Пунктом 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР «Про службові жилі приміщення» від 04 лютого 1988 року № 37, визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Відповідно до частини першої статті 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане громадянину жиле приміщення.

Матеріалами справи підтверджується, що житловий будинок по АДРЕСА_2 є власністю територіальної громади міста в особі Косівської міської ради та знаходиться на балансі ДП «КосівЖТКО» з 27 січня 1988 року (а.с.15).

Рішенням виконкому Косівської міської ради від 27 березня 1996 року №38 визнано відомчими та закріплено за Косівським райвідділом УСБУ, з правом володіння і користування, квартири, в яких проживають їхні працівники. Зокрема, і квартиру АДРЕСА_1 . Також вирішено проводити заселення цієї житлової площі за згодою керівництва УСБУ (а.с. 11).

Із долучених у засіданні апеляційного суду копії рішення Косівської міської ради від 26 грудня 1996 року №192 вбачається, що розглянувши листа УСБУ в Івано-Франківській області №1134 від 17 грудня 1996 року про надання службового житла працівникам Косівського РВ УСБУ виконавчий комітет вирішив надати ОСОБА_4 двокімнатну службову квартиру по АДРЕСА_4 , житловою площею 29,7 кв.м. На підставі цього рішення ОСОБА_4 28 грудня 1996 року видано ордер на житлову площу з відміткою «службова».

В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 27 листопада 2002 року №190 вказану квартиру як службову надано працівнику Косівського РВ УСБУ Сулятицькому І.В. 02 січня 2003 року останьому видано ордер на житлове приміщення з відміткою «службова».

Згідно рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 27 квітня 2005 року квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_1 , що також підтверджується витягом із журналу обліку службових жилих приміщень Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області.

Частиною четвертою статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З`ясовано, що у 2006 році Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області зверталось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення із службового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення. Косівська міська рада зверталась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним ордеру №6 від 06 травня 2005 року на право зайняття відповідачами цієї квартири (справа №2-743 за 2006 рік).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2006 року, ухваленим за результатами перегляду рішення Косівського районного суду від 06 вересня 2006 року у вказаній справі, рішення скасовано. Постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області та Косівської міської ради відмовлено. При цьому апеляційним судом встановлено, що спірна квартира належним чином не була визнана службовим житлом і відповідачам на нього не видано спеціальний ордер. В касаційному порядку рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Тому зважаючи на встановлені зазначеним рішенням преюдиційні обставини щодо статусу вказаної квартири питання віднесення її до службових квартир не підлягає повторному доказуванню у межах розгляду даної справи. З огляду на це апеляційним судом не досліджуються та не надається оцінка долученим представниками виконавчого комітету Косівської міської ради та Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області доказам.

Проте вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вдався до переоцінки обставин і доказів, які вже були предметом дослідження при розгляді справи та яким рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2006 року надано відповідну правову оцінку.

Враховуючи, щоспірна квартира у встановленому порядку не була віднесена до числа службових, колегія суддів вважає, що рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 24 квітня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1 прийняте без врахування норм чинного законодавства. А тому підлягає до скасування. Відповідно позивач має право на приватизацію цієї квартири.

Що стосується зустрічного позову про виселення, то колегія суддів приходить до наступного переконання.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що позов про виселення є негаторним.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Звертаючись до суду із позовом з метою усунення перешкод у здійсненні права користуватися та володіння житловим приміщенням Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області покликалось на те, що ОСОБА_5 самоправно зайняв квартиру АДРЕСА_1 , проживає в ній без договору найму. З огляду на що просило виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вселився у квартиру АДРЕСА_1 на підставі відповідного ордера на житлове приміщення, висновок суду першої інстанції, про те, що він самовільно зайняв цю квартиру, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, є помилковим.

Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до переконання, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому не може вважатися законним та обґрунтованим.

А отже, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позову Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області та виконавчого комітету Косівської міської ради по 384,20 грн сплаченого судового збору за подання позову та по 1 152,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, а всього по 1 536,80 грн понесених судових витрат з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 19 грудня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 24 квітня 2019 року №30-1 про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла відмовити.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області та виконавчого комітету Косівської міської ради на користь ОСОБА_1 по 1 536,80 грн понесених судових витрат з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2020 року