Провадження № 22-ц/801/843/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 рокуСправа № 127/32723/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Голоти Л.О., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Вінницький національний аграрний університет,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року, постановлене у складі судді Вохмінової О.С., в залі суду,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року в цивільній справі № 140/2341/18 було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 : 618,59 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 4 508,16 грн. - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року із розрахунку 187, 84 грн. за кожен день прострочки, з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 3000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 618,59 грн. звернуто до негайного виконання.

Вказане судове рішення набрало законної сили 28.10.2019 року.

30.09.2019 року, до набрання рішенням законної сили, відповідачем було добровільно виконано рішення та сплачено позивачу всі присуджені судом суми в загальному розмірі 7 127,03 грн., що підтверджено довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» від 08.10.2019 року № ОО20ТТСVRO8NPJGR.

Тобто, відповідач в повному обсязі виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 618,59 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року із розрахунку 187,84 грн. за кожен день прострочки (з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів) лише 30.09.2019 року.

Спір щодо розміру заборгованості по заробітній платі та розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні між сторонами відсутній, оскільки відповідні суми встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року в цивільній справі № 140/2341/18.

Оскільки саме звільнення відбулось 06.08.2018 року, а повний розрахунок по заробітній платі при звільненні був здійснений 30.09.2019 року, позивач просила на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2018 року по 30.09.2019 року включно (264 дні) в сумі 49 589, 76 грн. (187, 84 грн. х 264 дні = 49 589, 76 грн.). Із даної суми підлягають відрахуванню 18 % ПДФО, що складає 8 926, 16 грн. та 1,5 % військового збору 743, 85 грн. Тобто, з урахуванням податків та обов`язкових платежів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2018 року по 30.09.2019 року включно становить 39 919, 75 грн. Також просила стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн. і судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року позов задоволено та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2018 року до 30.09.2019 року в сумі 49 589,76 грн. (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн., а також судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Вінницький національний аграрний університет подав апеляційну скаргу, у якій зазначає що суд першої інстанції не повно встановив обставин щодо розміру належних ОСОБА_1 сум при звільненні та їх виплати відповідачем, що в результаті призвело до не правильного вирішення спору.

У апеляційній скарзі Вінницький національний аграрний університет просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представником позивача на апеляційну скаргу подано відзив, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала викладачем у Брацлавському агроекономічному коледжі з 01.09.1994 року.

06.08.2018 року ОСОБА_1 звільнена з посади викладача-методиста згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 270 від 01.08.2018 року.

На момент звільнення з позивачем не був проведений повний розрахунок.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02.09.2019 року в цивільній справі № 140/2341/18 було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 : 618,59 грн. заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 4 508,16 грн. - середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року по 10.09.2018 року із розрахунку 187, 84 грн. за кожен день прострочки, з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 3000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 618,59 грн. звернуто до негайного виконання (а.с. 5-8).

Вказане судове рішення набрало законної сили 28.10.2019 року.

30.09.2019 року відповідачем було добровільно виконано зазначене вище судове рішення та виплачено позивачу всі присуджені судом суми, що підтверджено довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» від 08.10.2019 року № ОО20ТТСVRO8NPJGR. Виплата проведена однією сумою 7 127, 03 грн. (а.с. 9).

Рішенням суду встановлено, що зменшення розміру нарахованої зарплати за серпень 2018 року на 618,59 грн. є незаконним і суперечить ст. 127 КЗпП України, а тому судом стягнуто вказану заборгованість по зарплаті, а також на підставі ст. 117 КЗпП України стягнуто середньомісячну зарплату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2018 року до 10.09.2018 року.

Також судом встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 187,84 грн., розрахована відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що відповідачем порушено строки розрахунку при звільненні і виплаті заборгованості по зарплаті в сумі 618,59грн, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 11 вересня 2018 року до 30 вересня 2019 року, в сумі 49 589,76 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Як вбачається з матеріалів справи, що 30 вересня 2019 року відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 10 вересня 2018 року в розмірі 4 508,16 грн. без врахування податку та інших обов`язкових платежів, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року включно.

Отже, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року в розмірі 49 589,76 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що як встановлено рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці, що передували звільненню (червень-липень 2018 року) становила 187,84 грн, період затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2018 року по 30 вересня 2019 року становить 264 дні, (187,84 грн середньоденна х 264 дні = 49 589,76 грн).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи щодо розміру належних позивачу сум при звільненні і безпідставно послався на довідку про розмір нарахованої заробітної плати при ухваленні оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки зазначені обставини встановлені рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, яке набуло законної сили (а.с.5 8), а у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання скаржника на відсутність його вини у затримці виплати позивачу належних їй при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України з посиланням на положення Бюджетного кодексу та відсутність коштів на такі виплати є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не міг в день звільнення провести з ОСОБА_2 остаточний розрахунок при звільненні, оскільки проведення платежів з рахунків були призупиненні, а також у зв`язку з можливими порушеннями бюджетного законодавства, які могли призвести до нецільового використання бюджетних коштів, оскільки закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук

Судді: Л.О. Голота

С.К. Медвецький