Справа № 461/6908/19
Провадження № 2/461/965/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі головуючого-судді Стрельбицького В.В., за участю секретаря Кахнич С.П., представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Європейського банку реконструкції та розвитку про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Європейського банку реконструкції та розвитку про стягнення грантових коштів.

Місцем знаходження Європейського банку реконструкції та розвитку є Велика Британія, м. Лондон, One Exchange Square EC2A 2 JN.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», ЄБРР є особою, яка підлягає юрисдикції судів України лише в межах міжнародних договорів, ратифікованих Україною. Згідно статті 46 Угоди про заснування ЄБРР, відповідач на території України має свої представництва (установи), зокрема у м. Львові за адресою: вул. Дудаєва, 20. Розділом 2.04. Договору від 04 червня 2008 року встановлено право на подання цивільного позову на території України, якщо такий позов випливає зі здійснення ЄБРР своїх повноважень з гарантування зобов`язань. Оскільки даний позов випливає з порушення ЄБРР гарантування свого зобов`язання щодо прозорості діяльності у частині реалізації механізму оскарження рішень Програми ІQ energy, а також з порушення зобов`язання ЄБРР, яке виникло на підставі ч. 1 ст. 1148 ЦК України, позивач звернувся із вказаним позовом за місцем знаходження представництва відповідача у м. Львові.

Представник позивача в судовому засіданні вказав, що позовна заява підсудна Галицькому районному суду м. Львова.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 497 ЦПК України).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, у формі, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Категорія «підсудність» у міжнародному праві застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Тобто, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила підсудності.

ЦПК України передбачає загальну, територіальну та виключну підсудність. В цей час, Закон України «Про міжнародне приватне право» (статті 75-77) передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Так, статтею 76 цього Закону встановлені підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

На підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 76 цього Закону між Урядом України та Європейським Банком Реконструкції та Розвитку укладений договір, в якому передбачено підсудність цивільних позовів до ЄБРР.

Відповідно до розділу 2.04. пункту /б/ договору між Урядом України та Європейським Банком Реконструкції та Розвитку про співробітництво та діяльність Постійного Представництва ЄБРР в Україні від 12 червня 2007 року, ратифікованого Верховною Радою України, в рамках своєї офіційної діяльності Банк користуватиметься імунітетом від юрисдикції на території України, за винятком випадків, до яких такий імунітет не застосовується: стосовно цивільних позовів, що випливають зі здійснення ним своїх повноважень із запозичення грошей, гарантування зобов`язань і купівлі, продажу або гарантії продажу будь-яких цінних паперів.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України, гарантуванням зобов`язань є види забезпечення виконання зобов`язання, які перелічені у ст. 546 ЦК України.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За таких обставин, враховуючи правову природу відносин які виникли між сторонами, суд вважає, що пред`явлений позов не випливає із гарантування зобов`язань, тому відповідач користується імунітетом від юрисдикції на території України.

До іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет, тобто іноземна держава як суверенний суб`єкт міжнародного права користується імунітетом від цивільної та адміністративної юрисдикції України.

Таким чином, до іноземної держави, а рівно і міжнародної структури - ЄБРР, не може бути пред`явлений позов, вона не може бути відповідачем, до неї не може бути застосоване забезпечення позову шляхом звернення стягнення на її майно, що знаходиться на території іншої держави.

Отже, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави (Віденська конвенція від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини та Віденська конвенція від 24 квітня 1963 року про консульські зносини). Україна підтримує правило абсолютного імунітету, закріпленого у нормах її цивільного процесуального законодавства.

ЄБРР є міжнародною фінансовою установою, яка створена та діє відповідно до угоди про заснування Європейського банку реконструкції та розвитку від 29 травня 1990 року, стороною якої є Україна. На території України ЄБРР здійснює свою діяльність відповідно до договору між Урядом України та Європейським Банком Реконструкції та Розвитку про співробітництво та діяльність Постійного Представництва ЄБРР в Україні від 12 червня 2007 року. Згідно зі статтею 2 згаданого Договору, який є частиною національного законодавства України, у межах своєї офіційної діяльності ЄБРР та Постійне Представництво ЄБРР в Україні користуються імунітетами.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження в справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, спір з приводу стягнення коштів з Європейського банку реконструкції та розвитку не підсудний судам України.

За таких обставин, даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами на території України, а тому суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись п.1 ч.1. ст.255 ЦПК України, суд, -

постановив:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Європейського банку реконструкції та розвитку про стягнення коштів закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до розділу XII пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.