П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/8385/19

Номер провадження 22-ц/804/1492/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Мироненко І.П., Баркова В.М.,

учасники справи:

позивач - Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалене 19 лютого 2020 року у складі судді Вайновського А.М. у справі за позовом Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2019 року позивач - Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 5376,51 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою. На підставі її заяви від 03.08.2016 відповідно до Порядку надання щомісячної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 505, на період з 03.08.2016 по 02.02.2017 їй було призначено грошову допомогу. Згідно заяви від 04.09.2017 відповідачеві було продовжено виплату грошової допомоги на період з 04.09.2017 по 03.03.2018 за фактичним місцем проживання у місті Запоріжжі та у зазначений період їй було виплачено кошти у загальній сумі 5376,51 гривень. Однак, відповідач отримала вказані кошти безпідставно, оскільки на час звернення із заявою від 04.09.2017 не мала права на отримання грошової допомоги у зв`язку із тим, що м. Маріуполь, на території якого зареєстрована відповідач, не було включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Просив стягнути з відповідача суму безпідставно отриманої грошової допомоги у розмірі 5376,51 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2020 року в задоволенні позову Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району до ОСОБА_1 про стягнення коштів щомісячної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що судом невірно встановлені обставини, що мають значення для справи.

Також зазначає, що позивач звертав увагу суду першої інстанції на те, що відповідач є недобросовісним набувачем коштів. При отриманні виплат за своєю заявою для призначення щомісячної адресної допомоги від 04 вересня 2017 року, вже знала або могла знати, що вона, отримуючи кошти за цією заявою є незаконним їх володільцем. Тобто є недобросовісним їх набувачем.

Посилаючись на ст. 3 Указу Президента України від 10.06.1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності», позивач вказує, що як управління, так і відповідачка , під час здійснення своїх прав ві обов`язків, повинні були застосовувати постанову КМУ від 31.05.2017 року № 370, якою були внесені зміни до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою КМУ від 01.10.2014 № 505. Вказану Постанову від 31.05.2017 року № 370 було офіційно оприлюднено в офіційних друкованих виданнях.

Вважає, що при вирішенні даного спору суд помилково застосував ст. 1215 ЦУ України. Застосуванню підлягає ч.2 ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , а також її малолітня донька ОСОБА_2 мають статус внутрішньо переміщених осіб, як такі, що перемістилися з зареєстрованої адреси проживання: АДРЕСА_1 , до фактичного місця проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено довідками про взяття на облік за № НОМЕР_1 від 17.04.2016 та за № від 17.04.2016 відповідно, виданими УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району (а.с. 11).

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2004 року № 505 було установлено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послу, а також затверджено Порядок про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (надалі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку в редакції, чинній станом на день набуття відповідачем статусу внутрішньо переміщеної особи, встановлено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Так, рішенням УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району від 31.08.2016 родині ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було призначено грошову допомогу на період з 03.08.2016 по 02.02.2017.

04 вересня 2017 року ОСОБА_1 потворно звернулася до УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги.

Рішенням УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району від 11.09.2017 родині ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повторно призначено грошову допомогу на період з 04.09.2017 по 03.03.2018 у сумі 884,00 гривень щомісячно.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 № 370, яка набрала чинності 03.06.2017, були внесені зміни до Порядку про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, яким пункт 2 викладено в наступній редакції:

«Грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085».

Місто Маріуполь Донецької області, на території якого зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , звідки відбулося внутрішнє переміщення, до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085, не внесено.

Аналізуючи обставини справи, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 станом на 04.09.2017, тобто на момент повторного звернення до УСЗН, не мала права на отримання грошової допомоги відповідно до Порядку про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, однак відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає таке рішення правильним, оскільки висновки суду цілком відповідають встановленим судом обставинам і нормам матеріального права.

З доводами апеляційної скарги про недобросовісність відповідача при набутті коштів погодитися неможливо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, а також висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

В матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 , подаючи заяву про призначення щомісячної адресної допомоги, мала на меті незаконно заволодіти зазначеними грошовими коштами.

Отже, враховуючи соціальний статус сім`ї відповідача, перебування на її утриманні неповнолітньої дитини, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, примусове повернення наданої державою адресної допомоги може призвести до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря.

Такий висновок також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 234/9643/19, провадження № 61-1910св20.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано виходив із того, що підстави для стягнення сплачених грошових коштів відсутні, оскільки не встановлено ні факту недобросовісного отримання відповідачем зазначених коштів, ні наявності рахункової помилки.

Як роз`яснено в Постанові №14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, саме під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Отже, судом у відповідності до норм процесуального закону, з урахуванням вимог відповідних норм матеріального права, вирішено спір у відповідності до встановлених під час розгляду справи обставин і на підставі наданих доказів, а доводи апеляційної скарги про недобросовісність набувача коштів ґрунтуються на припущеннях та належним чином не підтверджені.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Тому рішення суду скасуванню або зміні не підлягає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 квітня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

І.П. Мироненко