Справа пр. №2/756/335/20
У Х В А Л А

13 травня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Лісовенка О.О.,

Звершховської І.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до житлово-будівельного кооперативу "Академічний-15", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання рішення правління житлово-будівельного кооперативу протиправним та скасування державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу, -

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ЖБК "Академічний-15", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання рішення правління житлово-будівельного кооперативу протиправним та скасування державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу.

У судовому засіданні 13 травня 2020 року головуючим у справі суддею поставлено на обговорення учасників справи питання про можливість закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справа за позовом ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 проти закриття провадження у справі заперечував.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 17 год 00 хв 13 травня 2020 року, не з`явився, відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду клопотання, в якому просила суд розглянути справу за відсутності її представника.

Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час пред`явлення позову) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Ст. 19 ЦПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим ст. 12 ГПК України (у редакції, чинній на час пред`явлення позову) визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді. Так, у порядку господарського судочинства розглядаються справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов`язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів (п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК). Така ж норма закріплена і в п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України (у редакції від 15 грудня 2017 року).

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Вирішуючи питання про юрисдикцію суду, необхідно, насамперед, з`ясувати характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 15 травня 2019 року в справі №125/1267/16-ц.

Ст. 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (ст. 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу ст. 63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (ст. 93 ГК України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (ст. 94 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами ст. 83, 85, 86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності кооперативами визначається Законом України "Про кооперацію".

За змістом положень ст. ст. 2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

П. 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186, передбачено, що житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Таким чином, житлово-будівельний кооператив є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

У своїй постанові від 29 квітня 2020 року у справі №727/2735/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що спір між власником квартири у багатоквартирному будинку та власником цього будинку, який стосується захисту прав позивача як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушених, на його думку, діяльністю юридичної особи, тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. Такий та подібний до нього правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №813/6286/15, від 06 лютого 2019 року у справі №462/2646/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №501/1571/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач стверджував, що обслуговування цієї квартири та житлового будинку, в якому вона розташована, здійснює ЖБК "Академічний-15". ОСОБА_1 зазначив, що він не є членом ЖБК "Академічний-15".

15 серпня 2011 року на позачерговому засіданні правління ЖБК "Академічний-15" обрано головою правління кооперативу ОСОБА_2 Рішення правління ЖБК "Академічний-15" про обрання головою кооперативу ОСОБА_2 , оформлене протоколом від 15 серпня 2011 року №17, на думку ОСОБА_1 є незаконним.

Позивач стверджував, що здійснення неповноважною особою функцій голови правління ЖБК "Академічний-15" порушує його права як власника майна, оскільки всі рішення щодо обслуговування будинку, в якому знаходиться квартира ОСОБА_1 , у тому числі встановлення тарифів за обслуговування будинку та прибудинкової території, ухвалюються особою, яка не має на те належних повноважень. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним рішення правління ЖБК "Академічний-15" про обрання ОСОБА_2 . головою правління кооперативу, оформлене протоколом від 15 серпня 2011 року №17. Також позивачем заявлено похідну позовну вимогу про скасування державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу щодо керівника юридичної особи - ЖБК "Академічний-15".

У справі №756/15810/17 спір виник між ОСОБА_1 , якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , та ЖБК "Академічний-15", який є власником будинку АДРЕСА_2 та здійснює управління цим будинком, надає власникам квартир послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Спір стосується захисту прав позивача, порушених діяльністю юридичної особи - ЖБК "Академічний-15", тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

П. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ЖБК "Академічний-15", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання рішення правління житлово-будівельного кооперативу протиправним та скасування державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу слід закрити.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право, зокрема, на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява №4451/70). "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 року, заява №28249/95, §53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє "пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою" (див. mutatis mutandis рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява №8225/78, §57; рішення у справі "Файєд проти Сполученого Королівства" (Fayed v. the United Kingdom) від 21 вересня 1980 року, заява №17101/90, §65).

Розгляд справи судом, який має юрисдикції для розгляду позовних вимог є гарантією того, що рішення у відповідній справі за цими вимогами ухвалить належний суд. Отже, не є порушенням права позивача на справедливий суд закриття провадження у справі №756/15810/17 з метою розгляду спору судом належної юрисдикції, оскільки вимоги позивача має розглянути той суд, який встановлений для цього законом.

Керуючись ст. 255 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до житлово-будівельного кооперативу "Академічний-15", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання рішення правління житлово-будівельного кооперативу протиправним та скасування державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу - закрити.

Роз`яснити позивачеві, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст ухвали виготовлено 15 травня 2020 року