Справа № 473/4425/19
РІШЕННЯ

іменем України

"04" червня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання Гаврилової І.С.

За участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Врадій Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Наталія Миколаївна про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується, визнання договору дарування недійсним

встановив

16 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується. В своїх остаточних позовних вимогах, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 01.06.2018 року житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок, визнати недійсною нотаріально посвідчену 01 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 , якою він надав згоду на укладення договору дарування ОСОБА_4 та визнати право власності у спільній сумісній власності майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 для документального підтвердження права власності ОСОБА_1 , яке не було визнано раніше колишньою дружиною, заперечувалося та оспорювалося ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Також ухвалою суду від 10 березня 2020 року були витребувані копії матеріалів нотаріальної справи на підставі, яких було посвідчено договір дарування від 01.06.2018 року житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

20 березня 2020 року на від представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Врадій Л.М. надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили їх задовольнити з підстав, що зазначені в позовній заяві. Додатково зазначили, що під час укладення договору дарування ОСОБА_1 не розумів, що вказаний договір укладається на користь третьої особи ОСОБА_5 , підписуючи заяву про надання згоду своїй колишній дружині ОСОБА_4 на укладення договору дарування він не читав її зміст. При цьому він вважає, що оскільки вказане майно було набуто ними за час шлюбу, то йому повинно було бути виділено його частку в спільному майні і тільки після цього укладено договір дарування кожним співвласником.

Представник відповідача Врадій Л.М. заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала відзив на позов.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, в задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши в сукупності всі докази, надані сторонами відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог та відповідно до ст.13 ЦПК України, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та роз`яснює у випадку необхідності їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час судового розгляду встановлено наступні обставини.

15 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. В період шлюбу, а саме 04 травня 2011 року за договором купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Миколаївської області, був придбаний житловий будинок в АДРЕСА_1 . Вказаний договір був оформлений на ім`я ОСОБА_4 , та був укладений зі згоди на той час чоловіка, ОСОБА_1 .

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

За такого придбаний ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_1 житловий будинок в АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю.

Шлюб між сторонами 14 липня 2012 року був розірваний.

В силу положень ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припинило права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на житловий будинок в АДРЕСА_1 , як на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно положень ч.2 ст.68 СК України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу повинно здійснюватися співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

01.06.2018р. між колишньою дружиною позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок в АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу в Миколаївської області Кучеровою Н.М. При цьому розпорядження відбулося виключно за взаємною згодою співвласника житлового будинку, ОСОБА_1 , який був присутній під час посвідчення угоди та висловив свою згоду на укладення договору дарування шляхом підписання заяви, яка була посвідчена приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі за № 242.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що під час укладення договору дарування були порушені його права, як співвласника нерухомого майна, оскільки спочатку нотаріус повинен був виділити частки в майні, що є спільною сумісною власністю, видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на частку у спільному майні та лише після цього міг бути укладений договір дарування, за яким кожен із співвласників окремо відчужив (подарував) ОСОБА_5 свою частку є необґрунтованими.

Як було встановлено в судовому засіданні, право на виділ своєї частки згідно положень ст.370 ЦК України ні в нотаріальному порядку, ні шляхом звернення до суду ОСОБА_1 не реалізував. За такого сторони залишилися співвласниками спільної сумісної власності без визначення часток. Тому і розпорядження в такому випадку, згідно положень ч.2 ст.68 СК України повинно було здійснюватися співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України - без визначення часток, що і мало місце під час укладення договору дарування - за виключно взаємною згодою між співвласниками майна.

За такого посилання позивача на порушення його прав при посвідченні договору дарування в зв`язку з тим, що повинна була бути спочатку виділена його частка в спільному сумісному майні є необгрунтовними та безпідставними.

Та обґрунтування ОСОБА_1 порушення його прав положеннями пункту 6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є недоречними, оскільки вказані положення регламентують порядок укладення договорів про визначення розміру часток між співвласниками, який не мав місце між колишнім подружжям, як співвласниками майна, які свої частки не виділяли та залишилися співвласниками спільного сумісного майна.

Згідно положень ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, згода співвласника вказаного будинку, ОСОБА_1 , на вчинення ОСОБА_4 правочину щодо розпорядження їх спільним майном, була висловлена ним письмово та нотаріально посвідчена.

Отримання такої згоди також регулюється і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно п.4.2. глави 1 розділу ІІ вказаного Порядку передбачено, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Під час укладення договору дарування ОСОБА_1 була висловлена своя письмова згода, яка була посвідчена нотаріально, на розпорядження спільним майном подружжя - тому ніяких порушень прав позивача не відбувалося. Вказана згода не висловлена ним під фізичним чи психологічним примусом чи іншим тиском. Остання є дійсною та неоспореною з цих підстав.

За такого, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про порушення його прав як співвласника будинку під час укладання договору дарування - є безпідставними.

Крім того позивач просить встановити недійсність правочинів: заяву про згоду ОСОБА_1 на дарування та сам договір дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 як на підставі вимог п.п.1, 2 ст.215 та ст.216 ЦК України, та окремо заявлено про визнання цього ж договору дарування ОСОБА_4 та заяви позивача про згоду про здійснення вказаного дарування в порядку п.п.1, 2 ст.393 ЦК України як незаконність правових актів.

Згідно положень ст.393 ЦК України за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника. Тобто вказані положення Закону встановлюють можливість визнання незаконними та скасування лише правових актів органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, до яких договір дарування та згода співвласника не відноситься, оскільки є окремими правочинами.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору дарування, однак, невірно визначено суб`єктний склад учасників процесу, так як вказана вимога заявлена не до всіх належних відповідачів. Саме вимога про визнання договору дарування стосується ОСОБА_5 , однак остання залучена лише в якості третьої особи без самостійних вимог. При цьому судом на початку судового засідання було зазначено про необхідність залучення ОСОБА_5 в якості співвідповідача, однак представником позивача вказане клопотання було заявлено вже після вступного слова учасників судового розгляду та з підстав, передбачених ч.1 ст.51 ЦПК України ухвалою суду від 04.06.2020 року було відмовлено в залученні ОСОБА_5 до участі в справі в якості співвідповідача по справі.

Враховуючи викладене, оскільки в судовому засіданні не було встановлено порушення прав позивача під час укладення договору дарування житлового будинку, як не було встановлено і підстав для визнання його недійсним, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, відсутні підстави і для скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , оскільки підставою для державної реєстрації є набуття права власності за договором дарування та в судовому засіданні було встановлено, що право власності набуто ОСОБА_5 правомірно.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 95, 258,2 59, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи баз самостійних вимог ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М. про захист і поновлення права власності яке не підтверджене документально не визнається чи заперечується, визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення (ухвала), якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 червня 2020 року.

Суддя М.М. Ротар