ПОСТАНОВА

Іменем України

19 травня 2020 року м. Кропивницький

справа № 397/1705/19

провадження № 22-ц/4809/790/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Мирошниченко Д. В.) від 20 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, стягнення аліментів проводити з дати звернення до суду, тобто з листопада 2019 року.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 25 червня 2011 року вони з відповідачем перебували у шлюбі і мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу батьків, що сталося 05 листопада 2013 року, проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі в утриманні дитини не приймає, хоча він фізично здоровий, працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно і транспортний засіб.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено - постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 листопада 2019 року та до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн на користь держави.

Встановивши, що відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , дитина проживає з позивачкою і знаходиться на її утриманні, з урахуванням того, що ОСОБА_2 визнав позовні вимоги, тому суд задовольнив позов.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2020 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій зазначив, що судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, суд не врахував, що він регулярно надавав допомогу сину. Щодо визнання ним позову, то він пояснив, що отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі про стягнення аліментів у розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача. Саме такий розмір аліментів він мав на увазі подаючи до суду заяву про визнання позову. Крім того, він вказав, що має ще дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання якої сплачує аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку. Стягнення аліментів на утримання сина у більшому розмірі поставить його дітей у нерівне становище.

Посилаючись на вказані обставини, відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2020 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 27 листопада 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Узагальнені доводи позивачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу

ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що ОСОБА_2 отримав копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву, а отже був обізнаний зі змістом її позовних вимог і визнав позов. Вона вказує, що відповідач хода і надав докази наявності у нього іншої дитини, але не довів, що регулярно сплачує аліменти на її утримання. Відтак, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2020 року без змін.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини

Батьками малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , сторони в цій справі.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 проживають окремо, а їхній малолітній син ОСОБА_6 проживає з відповідачкою і знаходиться на її утриманні.

Обставини, які додатково встановив апеляційний суд

ОСОБА_2 являється батьком малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Центральним ВДРАЦС реєстраційної служби Кіровоградського МУЮ 09 лютого 2014 року (с. 45).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з цим, згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, наявні у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Щодо порушення судом норм процесуального права

Як встановив суд першої інстанції, 20 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву розгляд справи судом без його присутності та про визнання ним позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 32).

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, суд першої інстанції мав з`ясувати правильність розуміння відповідачем вчинюваної ним процесуальної дії (визнання позову), роз`яснити йому можливі наслідки її вчинення.

Однак, суд першої інстанції розглянув справу без участі сторін, до ухвалення рішення жодним чином не роз`яснив відповідачу можливі наслідки подання ним заяви про визнання позову, не перевірив чи усвідомлює їх відповідач і чи є його волевиявлення вільним та відповідає його внутрішній волі. Письмова заява ОСОБА_2 від 20 лютого 2020 року не містить запису про обізнаність відповідача з наслідками визнання ним позову.

Крім того, виконуючи вимоги процесуального права, суд ні в якому випадку не може вчиняти свідомо або несвідомо дій, які могли б спричинити помилку в розумінні своїх прав та обов`язків.

Проте, суд першої інстанції в ухвалі від 06 грудня 2019 року (с. 14) про відкриття провадження у справі безпідставно вказав, що пред`явлена до відповідача вимога полягає у стягненні аліментів на сина ОСОБА_6 у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача.

Відповідач обґрунтовано стверджує, що такі дії суду привели до того, що він помилився у частині розміру аліментів, які пропонувалося стягувати з нього.

Та обставина, що разом з копією ухвали суду від 06 грудня 2019 року йому була направлена копія позовної заяви не виключає наявність помилки в діях відповідача, заважаючи на вагомість ухвали суду.

Оскільки суд першої інстанції фактично допустив описку в ухвалі про відкриття провадження, то він мав її виправити і з особливою ретельністю підійти до перевірки заяви відповідача про визнання позову.

Натомість, всупереч змісту ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд не роз`яснив відповідачу належним чином його права і обов`язки, наслідки подання заяви про визнання позову, не сприяв в реалізації ним прав, передбачених ЦПК України.

За обставин, коли відповідач помилявся щодо розміру пред`явлених до нього вимог, визнання ним позову не можна вважати таким, що відповідало його внутрішній волі та не може прийматися до уваги при ухваленні рішення.

По суті спору

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, правильно встановив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 являються батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні стосунки між сторонами по справі припинилися, вони проживають окремо, а їх спільний малолітній син ОСОБА_6 проживає з матір`ю, позивачкою у справі. Домовленості між батьками щодо участі батька в утриманні сина не досягнуто. Підстав, передбачених ст. 188 СК України, звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину судом не встановлено.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ст. 141, ч.ч.1- 4 ст. 150, ст. 180, ч.ч.1- 3 ст. 181, ст. 182 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 СК України.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Оскільки закон демонструє гендерну рівність у питанні визначенні обсягу прав і обов`язків обох батьків щодо їх спільних дітей тому, при визначенні аліментів на утримання дитини суд має враховувати і можливість отримання дитиною утримання від іншого з батьків, з яким проживає дитина.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Спір між сторонами у цій справі щодо обов`язку ОСОБА_2 брати участь в утриманні сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній, але існує спір щодо розміру аліментів.

Сімейний кодекс України, на відміну від Кодексу про шлюб та сім`ю України, не містить імперативних норм, які визначають розміру аліментів на дітей.

Сімейний кодекс України дає батькам право визначити за їх домовленістю спосіб виконання ними обов`язку по утриманню дітей, а у разі недосягнення ними такої домовленості відповідний обов`язок покладається на суд.

При цьому Кодекс визначає лише орієнтовний перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, мінімальну та рекомендовану межу аліментів (ст. 182 СК України). Водночас, ч. 5 ст. 183 СК України встановлено чіткі розміри аліментів на дітей, які можуть бути стягнути в порядку наказного провадження, а саме: на одну дитину - одна чверть, на двох дітей - одна третина, на трьох і більше дітей - половина заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Оскільки позивачка звернулася до суду в позовному провадженні і просить стягнути з відповідача аліменти на утримання однієї дитини у більшому розмірі, ніж це передбачено ч. 5 ст. 183 СК України, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, вона повинна обґрунтувати і довести суду необхідність такого розміру аліментів для забезпечення потреб дитини, а також фінансову спроможність відповідача сплачувати такі аліменти.

Позивачка не обґрунтувала належним чином розмір аліментів, які просить стягнути з відповідача.

Відомості про розмір заробітку (доходу) відповідача в матеріалах справи також відсутні. Сторони таких відомостей до суду першої інстанції не надали.

Таким чином, місцевий суд був позбавлений можливості оцінити повною мірою обґрунтованість позовних вимог, а покладався лише на визнання позову відповідачем.

Однак, як вже вище зазначав апеляційний суд, суд першої інстанції прийняв визнання відповідачем позову з порушенням норм процесуального права.

Помиляючись щодо істинного розміру позовних вимог, вважаючи, що суд вирішуватиме питання про стягнення аліментів у розмірі ј від усіх видів заробітку (доходу) платника, відповідач погодився з таким розміром, а тому ніяких заперечень не висував і доказів на їх обґрунтування не подавав.

До суду апеляційної інстанції відповідач надав копію свідоцтва про народження ОСОБА_7 , яке доводить, що на його утриманні перебуває ще одна дитина, крім сина ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції вважає, що цей доказ не був поданий відповідачем до суду першої інстанції з поважних причин, спровокованою діями суду. У зв`язку з цим суд приймає цей доказ.

Та обставина, що відповідач має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_4 має суттєве значення для визначення розміру аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 .

За відсутності будь-яких даних про стан здоров`я дитини та відповідача, апеляційний суд виходить з презумпції їх здоров`я.

Дані про те, що дитина має власні доходи відсутні.

Наявність на праві власності, володіння та/або користування у відповідача рухомого та нерухомого майна, про які позивачка вказувала у позові, є недоведеним, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи обставини цієї справи, інтереси дитини, керуючись принципами справедливості і розумності регулювання сімейних відносин (ч. 9 ст. 7 СК України), колегія суддів судової палати у цивільних справах Кропивницького апеляційного суду не погодилася з висновками суду першої інстанції та дійшла свого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі ј від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину щомісячно.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст. 376 ЦПК України).

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що привело до неправильного її вирішення, оскаржуване рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 )на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 листопада 2019 року і до виповнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді А.М. Головань

С.І. Мурашко