РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/7127/20,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір"ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати та витрати пов"язані з наданням правової допомоги в сумі 5590 грн. 80 коп..

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03 березня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Від шлюбу мають малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу і на сьогоднішній день проживає разом з нею. На сьогоднішній день вони з відповідачем не змогли дійти згоди щодо місця проживання їх спільної дитини. Син виховується в Закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №22 інтелектуального напрямку Рівненської міської ради дошкільної освіти №22. Вона приводить та забирає дитину з дитячого садочку, відвідує батьківські збори та свята дитини, знає весь розпорядок дня дитини. Вказує, що вона є повністю дієздатною, здоровою фізичною особою, ніколи не перебувала на наркологічному, психіатричному обліках та не притягувались до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності. Має стабільний дохід і постійне місце проживання, що дає можливість забезпечити всі матеріальні потреби дитини. За місцем проживання нею створені для сина комфортні умови для життя, виховання та розвитку. Відповідач, в свою чергу, добровільно не надає їй матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина.

Ухвалою суду від 12 травня 2020 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 червня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Зобов"язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради надати письмовий висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року разом з матір"ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В підготовче судове засідання позивач та її представник подали заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять задоволити.

Відповідач в підготовче судове засідання подав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує.

Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з"явилася, подала заяву, в якій вказала, що Службою у справах дітей обстежено матеріально-побутові умови проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дитина проживає з матір"ю за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою створені належні умови для проживання, виховання і розвитку хлопчика. Батько малолітнього, ОСОБА_2 надав службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказав, що не заперечує проти визначення місця проживання сина з матір"ю ОСОБА_1 . Зважаючи на дані обставини, в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. У зв"язку з викладеним, судові засідання у даній справі просить проводити без участі представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому. Позовну заяву ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 прошу задоволити.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що відповідач позов визнав, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №561.

23 березня 2020 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Як вбачається із долучених представником Служби у справах дійтей ВК РМР пояснень ОСОБА_2 , останній не заперечує проти того, щоб син залишився на проживання з матір"ю ОСОБА_1 .

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім"я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою ВР від 27.02.1991, встановлено, що держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пунктом 1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Частиною 2 статті 9 Конвенції також передбачено, що під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові №756/2109/16-ц.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

В силу ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини. Діти мають рівні права та обов"язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Судом встановлено, що батько та мати малолітньої дитини проживають окремо. Позивач ОСОБА_1 має постійне місце проживання, яке відповідає вимогам до житла дитини, здатна забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідач подав заяву, в якій не заперечував проти визначення місця проживання сина з матір"ю.

Отже, враховуючи вік дитини, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина та забезпечувати його матеріальні і духовні потреби, відсутність належних заперечень батька щодо місця проживання дитини з матір"ю, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з нею, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача . Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв"язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 840,80 грн..

Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження здійснених представником позивача ОСОБА_1 - адвоката Хмари М.В. витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір про надання правової допомоги від 24.04.2020; ордер серії ВК №1006493 від 24.04.2020 про надання правової допомоги; Орієнтовний розрахунок вартості послуг з надання правової допомоги на загальну суму 4750 грн. в яку входить: правова аналітика документів наданих клієнтом - 500 грн. (1 година), підготовка та подача позовної заяви - 2500 грн. (10 аркушів), підготовка та подача клопотання про відшкодування судових витрат та витрат з надання правової допомоги - 250 грн. (1 аркуш), підготовка та подача клопотання про витребування доказів - 500 грн. (2 аркуша), участь адвоката Хмари М.В. у судових засіданнях у якості представника позивача - 1000 грн. (орієнтовно 2,3 засідання); Акт приймання-передачі послуг з надання правової допомоги від 30.04.2020.

Таким чином, судом встановлено, що позивач понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 4750 грн..

При цьому суд зазначає про відсутність обов"язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача ОСОБА_4 та вважає за необхідне зменшити суму витрат на правову допомогу, а саме за участь адвоката Хмари М.В. у судових засіданнях у якості представника, як вказано в розрахунку, оскільки підготовче судове засідання було проведено без участі сторін.

За такого, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 3750 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволитини частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір"ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3750 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 05 червня 2020 року.

Суддя -