П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/649/19

Провадження № 22-ц/4815/465/20

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступна та резолютивна частини):

о 12 год. 07 хв. 20 грудня 2019 року в м. Рівне

Повний текст складено: 24 грудня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 25 травня 2006 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 21 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 22 січня 2019 року складалась з: 1 150,95 гривень заборгованості за тілом кредиту; 9 568,20 гривень відсотки за користування кредитом; 9 585,42 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 015,23 гривень процента складова.З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 21 819,80 гривень та судові витрати в сумі 1 921 гривні.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом учасників справи.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 04 червня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Сермяги Д.А. та витребувано у позивача оригінал анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 б/н від 25 травня 2006 року.

У поданій 18 жовтня 2019 року уточненій позовній заяві АТ КБ "Приватбанк" змінив підставу позову, а саме замінив підписану ОСОБА_1 анкету-заяву на іншу, та зазначив, що зобов`язання виникли на ґрунті заяви від 22 березня 2007 року.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 22 березня 2007 року, яка станом на 22 січня 2019 року за тілом кредиту становить 1 150,95 гривень та 9 568,20 гривень нараховані відсотки за користування кредитом.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі позову в розмірі 1 921 гривень.

Ухвалюючи рішення, суду попередньої інстанції виходив із того, що сторони, в підписаній заяві від 22 березня 2007 року обумовили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитним коштами. При цьому, взявши за основу судового рішення постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17-ц, врахувавши відсутність підтверджень банку про домовленість сторін щодо сплати пені та штрафів, а також те, що фактично отримані та використані кошти позичальником в добровільному порядку не повернено, дійшов висновку про стягнення з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту та відсотків.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість.

На її обґрунтування зазначала, що висновки суду попередньої інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/180/17-ц. Стверджувала, що надані позивачем заяви від 25 травня 2006 року та 22 березня 2007 року не містять жодної інформації про розмір процентної ставки, а також умови про встановлення відповідальності за порушення зобов`язань, зокрема нарахування пені та штрафів. Не містять матеріали справи й підтверджуючих доказів ознайомлення відповідача з Тарифами та Умовами надання банківських послуг. При цьому надавши ці документи, банк не довів, що саме їхня редакція діяла на момент підписання анкети-заяви. Тому, на переконання заявника,стягнення з неї відсотків неправомірне.

З викладених підстав просила оскаржуване рішення суду попередньої інстанції в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі 9 568,20 гривень та судового збору в розмірі 1 921 гривень скасувати, прийнявши у відповідній частині нове рішення, яким відмовити банку в задоволенні даних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві АТ КБ "Приватбанк" просило відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Зазначало, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг визначений вид валюти кредитування, відсоткова ставка за користування кредитними коштами, тощо. Таким чином, між сторонами були погоджені усі істотні умови кредитного договору, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/180/17. ОСОБА_1 до банку із пропозиціями внесення змін до кредитного договору не зверталася, що також вказує на її згоду з умовами договору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 22 березня 2007 року ОСОБА_2 підписала заяву, раніше ідентифікованого клієнта, де зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений з банком договір про надання банківських послуг (а.с. 78 зворот).

Разом з тим, уточнивши позовну заяву, АТ КБ "Приватбанк" посилалось на те, що в порушення умов договору №б/н від 22 березня 2007 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач своїх зобов`язань не виконала, а тому станом на 22 січня 2019 року мала заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 21 819,80 гривень, з яких: 1 150,95 гривень заборгованості за тілом кредиту; 9 568,20 гривень відсотки за користування кредитом; 9 585,42 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 1 015, 23 гривень процента складова. На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" і витяг з архіву Умов та правил надання банківських послуг розміщених на сайті http://privatbank.ua/terms.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З позовом про визнання недійсним кредитного договору б/н від 22 березня 2007 року ОСОБА_1 до суду не зверталась. Крім того, з розрахунку заборгованості наданого банком, вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала його погашення. Доказів на спростування вказаного розрахунку останньою не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Так, у підписаній сторонами від 22 березня 2007 року заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання.

Між тим, у цій заяві сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 22,8% на рік з розрахунком 360 днів в році.

При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт вказує про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказане враховано судом першої інстанції під час вирішення відносин щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

Отже, наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 1 150,95 гривень заборгованості за тілом кредиту та 9 568,20 гривень відсотків за користування кредитом.

Вимоги банку щодо стягнення з відповідача штрафів не були задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку позичальника по їх сплаті у анкеті-заяві, а також з огляду на те, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, провадження № 61-684св18, яка, врахувавши Постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги банку та стягнула з позичальника, окрім тіла кредиту, заборгованість по процентах за користування кредитом, позаяк сторони узгодили базову процентну ставку в підписаній заяві позичальника.

Проте, задовольняючи позов банку частково, суд першої інстанції не поклав судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а стягнув всю суму понесеного АТ КБ "Приватбанк" при поданні позову судового збору.

Тому враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково, а саме на 49,13 %, то до стягненню на його користь з відповідача належало лише 943,78 гривень (1 921 х 49.13%). Як наслідок, рішення суду у частині стягнення з відповідача судових витрат необхідно змінити.

Підставою для зміни оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення процесуального питання при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374,376, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2019 року, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", із 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривні до 943 (дев`ятсот сорок три) гривні 78 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М.Ковальчук