Провадження № 22-ц/812/879/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/2987/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання частково недійсним договору дарування та

визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 березня 2020 року суддею Павловою Ж.П. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 по захист права власності.

Позивач зазначав, що його батько ОСОБА_4 з 1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час спільного проживання подружжя набуло житловий будинок АДРЕСА_1 , автомобіль марки «ВАЗ 2115», д.н.з. НОМЕР_1 та нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги за законом були: він, як син померлого, донька ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_2 . Зі слів відповідачки ОСОБА_2 він дізнався, що нежитлова будівля по АДРЕСА_2 була продана подружжям ще за життя батька. Він та ОСОБА_2 у передбачений законом строк звернулись з заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_5 відмовилась від своєї частки у спадщини на користь ОСОБА_2 23 липня 2013 року ОСОБА_2 отримала право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/ 2 частку автомобіля, як дружина. На спадкове майно, а саме Ѕ частку будинку та Ѕ частку автомобіля видані свідоцтва - ОСОБА_2 - 2/3 частки спадкового майна, а йому, ОСОБА_1 - 1/3 частку спадкового майна. Проте, у 2018 році він дізнався, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 не було відчужене подружжям за життя батька, зареєстроване на ім`я відповідачки, та здано нею в оренду. Його права на відповідну частину спадщини щодо цього майна відповідачка ОСОБА_2 не визнає.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 приховала наявність цього майна у власності подружжя, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/6 частину спірної нежитлової будівлі в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4

13 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з окремим позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому зазначав, що ОСОБА_6 , після його звернення до суду з позовом про визнання права власності на частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 , а саме 5 червня 2018 року уклала договір дарування цього приміщення на ім`я своєї доньки ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що ОСОБА_2 розпорядилась частиною майна (1/6 часткою нежитлової будівлі), яка їй не належить, а є його часткою спадщини, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування від 5 червня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 частково недійсним.

Ухвалою Заводського районного суду від 20 травня 2019 року позовні заяви про визнання права власності в порядку спадкування та про визнання частково недійсним договору дарування об`єднані в одне провадження.

Відповідачка ОСОБА_2 позови не визнала, посилаючись на те, що до звернення з позовом до суду позивач не звертався до нотаріуса щодо видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину - 1/6 частку нежитлової будівлі. Крім того, ОСОБА_1 знав про наявність цієї будівлі на час смерті ОСОБА_4 , а звернувшись до суду лише у травні 2018 року, пропустив позовну давність, про застосування якої і просила суд.

Відповідачка ОСОБА_3 участі у судових засіданнях не приймала, своєї думки стосовно позову не висловила.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2020 року позов задоволено, визнано частково недійсним договір дарування в частині 1/6 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , який укладено 5 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину цієї нежитлової будівлі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 2 189, 74 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечувала позов, а саме відсутність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на спірну частину нежитлової будівлі на час звернення до суду, а також пропуск позовної давності.

Правом відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В судове засідання апеляційного суду позивач та відповідачі не з`явились. Розгляд справи на 22 травня 2020 року перенесено за клопотанням представника відповідачки - Тулейбича А.А. , про що повідомлено позивача ОСОБА_1 , його представника Сорочана Є.В. , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представника Тулейбича А.А. (а.с.2, 4-9 том 2). У судове засідання 22 травня 2020 року від адвоката Тулейбича А.А. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності його та відповідачки.

Справу розглянуто за участю представника позивача - адвоката Сорочана Є.В.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 4 березня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 65 том 1).

За час спільного проживання подружжя придбало житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ 2115», д/н НОМЕР_1 , які були зареєстровані на ім`я ОСОБА_4 .

Крім того, у період шлюбу на підставі рішення Миколаївської міськради ОСОБА_2 набула право власності на 136/1000 нежитлового об`єкту по АДРЕСА_4 (а.с.9,10 том 1).

Рішенням виконкому Миколаївської міськради №461 від 27 лютого 2007 року частка ОСОБА_2 виділена в окрему адресу - АДРЕСА_2. Та здійснена державна реєстрація права власності (а.с.11,12 том 1).

Рішенням Заводського районного суду від 1 квітня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудовані будівлі та визначені площі нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 - 328 кв .м загальної та 289,1 кв.м основної площі (а.с.13-16 том 1).

За відомостями з реєстру права власності нежитлова будівля за зазначеною адресою з 10 червня 2008 року зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.17 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 15 том 1).

21 січня 2013 року відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 . З заявами про прийняття спадщини звернулась дружина померлого - ОСОБА_2 (а.с. 57) та його син - ОСОБА_1 (а.с. 68 зворот). Донька спадкодавця ОСОБА_5 подала заяву про відмову від спадщини на користь дружини померлого - ОСОБА_2 (а.с. 75 том 1).

Нотаріусу були надані правовстановлюючі документи на майно, яке належало ОСОБА_4 - свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 80-82 том 1), та автомобіль марки ВАЗ 2115 40, легковий Седан-В (а.с. 84-85 том 1).

На підставі заяви ОСОБА_2 , видані свідоцтва про право власності на 1/2 частки житлового будинку та автомобіля як набуте подружжям за період шлюбу (а.с.89 зворот, 93 том 1).

На спадкову частину вказаного майна, яке належало ОСОБА_4 у праві спільної власності подружжя (1/2 частка), видані свідоцтва про право на спадщину за законом: спадкоємиці ОСОБА_2 - 2/3 частки, ОСОБА_1 - 1/3 частку (а.с.94,106, 108 зворот том 1).

Отже, позивач ОСОБА_1 отримав у спадщину 1/6 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/6 частку автомобіля, які були визнані об`єктом спільної власності подружжя та на час смерті були зареєстровані за ОСОБА_4 .

Спору щодо цього майна між спадкоємцями немає.

Вирішуючи питання про належність ОСОБА_1 в порядку спадкування частки у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Спірне нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 набуте подружжям за час шлюбу, а тому відповідно до статті 368 ЦК та статті 60 СК належить дружині та чоловіку ( ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) на праві спільної сумісної власності.

Факт належності нежитлового приміщення до спільної сумісної власності подружжя відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала.

Оскільки відповідно до статті 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, а за частиною 1 статті 70 СК в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя частки майна чоловіка та дружини є рівними, то частка батька позивача - ОСОБА_4 складає Ѕ частку нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 і ця частка, як і частки іншого майна (будинку,автомобіля) входила до складу спадщини на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, ОСОБА_1 вчасно прийняв спадщину батька та набув право на 1/6 частку ( Ѕ : 3) нежитлового приміщення.

Враховуючи, що на час встановлення складу спадщини, нотаріус не мала відомостей про належність спадкодавцеві частки у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_2 , а постановою від 8 листопада 2018 року відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, то суд першої інстанції вірно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 .

Доводи апелянта про те, що перешкодою у зверненні до суду є відсутність попередньої відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на спірну частину нежитлової будівлі, апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки підставою для видачі свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям є наявність правовстановлюючих документів на це майно на ім`я спадкодавця. Спірна нежитлова будівля за спадкодавцем зареєстрована не була. До того ж така відмова нотаріуса (як зазначено вище) була викладена у постанові від 8 листопада 2019 року (а.с.163 том 1).

При цьому апеляційний суд не може вважати доведеними і посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 знав про права батька на спірне нежитлове приміщення з часу його смерті та пропустив позовну давність.

Так, відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

За правилами статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК).

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що за життя батька знав, що йому належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 . Проте після його смерті ОСОБА_2 повідомила, що цей об`єкт вони давно продали.

На час звернення з заявою до нотаріуса позивач зазначав, що приймає всію спадщину після смерті батька (а.с.68зворот том 1).

Правовстановлюючі документи на майно померлого, яке було зареєстроване за спадкодавцем (житловий будинок та автомобіль), надавала нотаріусу ОСОБА_2 .

У державному реєстрі прав власності відомості про належність ОСОБА_4 спірного нежитлового приміщення відсутні.

В матеріалах спадкової справи (а.с.53-110 том 1) також відсутні відомості, яка мала повідомити відповідачка, про наявність іншого майна, яке є спільною сумісною власністю з померлим - нежитлового приміщення.

Отже, в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності між сторонами спору з 2013 року щодо складу спадкового майна, в тому числі включення до складу спірного нежитлового приміщення, на що посилається відповідачка.

Перешкодою у своєчасному встановленні належності нежитлового приміщення подружжю може вважатись і той факт, що цей об`єкт використовувався орендаторами.

Про те, що спір між сторонами щодо нежитлового приміщення виник у 2018 році свідчить і те, що майже одночасно з подачею позову до суду)до відкриття провадження), ОСОБА_2 розпорядилась нерухомістю, уклавши договір дарування цього приміщення на ім`я іншої особи - свою доньку ОСОБА_3 .

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачка приховала від нього права ОСОБА_4 на спільну сумісну власність подружжя - нежитлове приміщення, яке було зареєстроване на її ім`я, а про порушення своїх прав він дізнався лише за декілька місяців до звернення до суду, підтверджується сукупністю доказів, які відповідачка ОСОБА_2 не спростувала.

За таких обставин апеляційний суд виходить з того, що оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався у 2018 році, то, звернувшись до суду у травні 2018 року, він не пропустив позовну давність до вимог про визнання права на 1/6 частку нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 .

Такий висновок суду ґрунтується на правилах частини 1 статті 261 ЦК.

5 червня 2018 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. за № 2-356 посвідчено договір дарування нежитлового приміщення, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 . За цим договором ОСОБА_2 передала його у власність ОСОБА_3 (а.с. 34-35).

Встановлення судом права ОСОБА_1 на частку спадкового майна, а саме 1/6 частку нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , яке за правилами частини 3 статті 1223 ЦК виникає у спадкоємців у день відкриття спадщини, є підставою вважати, що що після прийняття спадщини нежитлове приміщення на праві спільної часткової власності належало ОСОБА_2 -5/6 часток та ОСОБА_1 - 1/6 частка.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже розпорядження ОСОБА_2 спірним домоволодінням в цілому без згоди іншого співвласника - ОСОБА_1 є незаконним та суперечить нормам статей 203, 215 та 369 ЦК.

Статтею 217 ЦК передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Доводів, які би стосувалися висновків суду щодо підстав визнання недійсним договору дарування від 5 червня 2018 року, укладеного відповідачкою ОСОБА_2 на користь іншої особи, в частині 1/6 частки предмета дарування, апеляційна скарга не містить.

Отже. апеляційним судом не встановлено підстав для скасування судового рішення, як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць Н.О.Шаманська

------------------------------

Повну постанову складено 25 травня 2020 року

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді

Миколаївського апеляційного суду А.О.Кривцова

25 травня 2020 року