ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 червня 2020 року м. Чернівці

Справа № 2-1286/2011

Провадження 22-ц/822/569/20

Чернівецький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Литвинюк І. М. ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 липня 2011 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 липня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») задоволено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу та заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Порушуючи питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, посилалась на те, що 09 серпня 2007 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». З 2011 року ОСОБА_1 змінила фактичне місце проживання на адресу: АДРЕСА_1 . Кореспонденції про розгляд зазначеної справи вона не отримувала і тому не знала і не могла знати про наявність судової справи, дату, час і місце проведення судового засідання, оскільки вся кореспонденція направлялася за іншою адресою та на прізвище « ОСОБА_1 », а не « ОСОБА_1 ». Клопотання від 25 травня 2011 року про перенесення судового засідання на інший час вона не підписувала, оскільки пройшло вже 4 роки з часу зміни прізвища на ОСОБА_1 , а тому підписувати офіційні документи за старим прізвищем вона не могла, а зазначений підпис їй не належить.

Перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу, вважаю, що апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою не може бути відкрито, виходячи з наступного.

Частиною 1 пункту 13 перехідних положень ЦПК України встановлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог частини 1 статті 294 ЦПК України, чинної на момент ухвалення оскаржуваного рішення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, сплив річного строку з дня складання повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ») з 10 грудня 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта (а.с.218-220).

Частиною 5 статті 74 ЦПК України (в редакції на момент розгляду справи) визначено, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи, про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Статтею 76 ЦПК України (в редакції на момент розгляду справи) визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

На адресу відповідачів, в тому числі ОСОБА_1 , неодноразово направлялися судові повістки про розгляд справи за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору від 01 грудня 2006 року, укладеного між позивачем та відповідачами, та належить останнім на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради на підставі розпорядження №35190 від 13 березня 2000 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що апелянт у 2011 році змінила своє фактичне місце проживання.

Крім того, звертаючись до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, співвідповідачі зазначали адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 . Іншої інформації щодо фактичного місця проживання апелянта за іншою адресою до суду першої інстанції не надавалося.

Також з протоколу судового засідання від 22 липня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 приймала участь у справі та підтримувала пояснення представника ОСОБА_11 .

Аргументи апелянта про те, що при розгляді справи суд у відповідності до її паспорта встановив, що ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки зазначення дошлюбного прізвище в протоколі судового засідання та в оскаржуваному рішенні суду не свідчить про те, що апелянт не знала про час та місце судового засідання та не брала участі у справі.

В даній справі Шевченківський районним судом також постановлено ухвалу від 04 червня 2013 року за заявою ТОВ «Кредитні ініціативи» про зміну стягувача у виконавчому провадженні за участю апелянта.

На зазначену увалу суду від 04 червня 2013 року було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 04 вересня 2013 року залишена без змін.

Під час знаходження зазначеної справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 також повідомлялася про її розгляд за зареєстрованою адресою місця проживання.

Отже, апеляційний суд звертає увагу на те, що до 2020 року ОСОБА_1 не цікавилася результатами розгляду цивільної справи та не надала належних та допустимих доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок зазначених нею обставин протягом 2011-2020 років, тобто заявником не було надано доказів можливості застосування до даних правовідносин положень пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 липня 2011 року з підстав, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Враховуючи те, що річний строк, визначений частиною другою статті 358 ЦПК України, є присічним, поновленню не підлягає, а тому наведені аргументи для поновлення строку ОСОБА_1 про розгляд справи судом є безпідставними.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Разом з тим, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) вказав, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 124 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип resjudicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

За таких обставин, відповідно до вимог частини 2 статті 358 ЦПК України, правові підстави для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 липня 2011 року відсутні.

Керуючись статтею 358 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

У відкритті апеляційного провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 липня 2011 року, відмовити.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Суддя І.М. Литвинюк