Провадження № 2/369/408/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Мазурик Д.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_3 почали проживати однією сім`єю пяк чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить Договір оренди квартири від 02.04.2009 року. За цей період між ними склалися усталені відносини , що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. За час спільного проживання ними було придбано декілька об`єктів нерухомості зокрема: (дві земельні ділянки в с.Віта Поштова Києво - Святошинського району Київської області), які були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 . З цієї причини та з метою будування будинку позивач та відповідач ОСОБА_3 вирішили зареєструвати офіційний шлюб.

26 липня 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1772 від 26.07.2011 року. Після реєстрації шлюбу шлюбне прізвище позивача « ОСОБА_1 » було змінено на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 » (свідоцтво серії НОМЕР_1 . Спільних дітей ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_3 не мають. Наразі між ними припинені будь-які шлюбні стосунки, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо один від одного і не створюють єдину сім`ю.Між ними відсутня взаємна повага та підтримка, так само, як і намір продовжити шлюб та зберегти сім`ю. між ними відсутня взаємна повага та підримка, так само, як і намір продовжити шлюб чи зберегти сім`ю. Позивачка ОСОБА_1 вважає. Що подальше спільне життя з відповідачем ОСОБА_3 неможливе, з чим він погоджується, і тому позивачка змушена звертатися до суду з вимогою про розірвання шлюбу.

За час проживання однією сім`єю позивачкою та відповідачем було придбано на ім`я ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 154 185,00 грн та земельну ділянку площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0098, що розташована АДРЕСА_2 , вартість якої складає 184 215,00 грн.

Позивач просила встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу,напротязі двох років (з серпня 2009 рку до часу офіційної реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 -26.7.2011 року.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1772 від 26.07.2011 року.

Поділити майно подружжя, виділивши в особисту приватну власність Позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована у АДРЕСА_2 , вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки складеного ПП «Експерт-Консалт-Центр» від 25 березня 2011 року складає 154 185 (сто п`ятдесят чотири сто вісімдесят п`ять) грн..Всього на суму 154 185 (сто п`ятдесят чотири сто вісімдесят п`ять) грн.

Виділити в особисту приватну власність Відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0098, що розташована АДРЕСА_2 , вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки складеного ПП «Експерт-Консалт-Центр» № від 09 березня 2011 року, складає 184 215 (сто вісімдесят чотири двісті п`ятнадцять)грн.. Всього на суму 154185 (сто п`ятдесят чотири сто вісімдесят п`ять) грн..

Представником відповідача був поданий до суду відзив на позов, в якому зазначалось, що Відповідач визнає позов в частині розірвання шлюбу між ним та Позивачем та просить суд в цій частині задовольнити позов, а в іншій частині проти позову заперечує та вважає, що суд має відмовити в решті позовних вимог зважаючи на наступне.

Дійсно, як зазначає Позивач, 26 липня 2011 року між Позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1772 від 26.07.2011 року. Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 ВІД 26.06.2011 року. наявне в матеріалах справи.

Спільних дітей Сторони не мають. Шлюб між Сторонами існує формально, сторони не ведуть спільного господарства, не проживають разом, наміру зберегти сім`ю не мають, примирення між сторони неможливе.

Дійсно, Сторони знайомі з 2009 року та перебували у дружніх стосунках. Проте, відповідач категорично заперечує, що Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

В свою чергу, на думку Відповідача, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про існування між сторонами фактичних шлюбних відносин до 26.07.2011 року, тобто до реєстрації шлюбу. Сам факт можливого фактичного проживання не є достатнім доказом, що б свідчив про існування фактичних шлюбних відносин між Сторонами.

В матеріалах справи міститься копія Договору оренди квартири від 02.04.2009 року. відповідно до умов якого відповідач винаймає у власника квартиру АДРЕСА_3 для особистого проживання та зобов`язується вносити орендні та інші платежі.

Таким чином, Відповідач не мав наміру розділяти квартиру для проживання з Позивачем чи іншими особами. Також, як вбачається з умов договору оренди, саме Відповідач особисто сплачував за таку квартиру, що Сторони договору засвідчували особистими підписами. Участі у витратах за користування квартирою Позивач не несла.

Спільного житла сторони не мали, відповідно не здійснювали жодних оздоблень такого житла, не здійснювали спільних покупок речей для спільного користування, спільний побут не вели.

Весь цей час Позивач була зареєстрована в місті Дніпрі. Доказів проживання Позивача в іншому місті не надано. Також, Позивач не надала доказів. Що вона не перебувала в 2009 році в іншому шлюбі.

Також, оскільки Відповідач є громадянином іншої держави - Австрії та перебував в Україні з метою ведення бізнесу, то дуже часто Відповідач був змушений від`їжджати до Австрії, в тому числі й в період 2009-2011 років, про що свідчать чисельні відмітки про перетинання кордону відповідачем паспорті. В свою чергу, Позивач ніколи супроводжувала Відповідача в таких поїздках (копія відповідних аркушів паспорту додається до відзиву).

А тому, Відповідач вважає недоведеним навіть факт спільно Сторонами з 2009 року до укладення шлюбу.

Також. в матеріалах справи відсутні будь-які докази ведення Сторонами спільного господарства. Сторони не проводили разом час на відпочинку, Позивач завжди проводила відпустки без Відповідача і за особистий кошт. Спільного бюджету Сторони не мали.

Відповідач володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 154 185,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідач є власником такої земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2011 року. що посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1996 (належним чином засвідчена копія додається до відзиву).

Відповідно до положень абз. 3 пункту 3.1. даного Договору, Покупець купує земельну ділянку за власні кошти, які не є спільною сумісною власністю, належать йому на праві особистої приватної власності, у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Також, Відповідач володіє на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0098, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 184 215,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідач є власником такої земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 березня 2011 року, що посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1254 (належним чином засвідчена копія додається до відзиву).

Відповідно до положень абз 3 пункту 3.1. даного Договору, Покупець купує земельну ділянку за власні кошти, які не є спільною сумісною власністю, належать йому на праві особистої приватної власності, у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Дані земельні ділянки були придбані у особисту приватну власність Відповідача за його власний кошт для особистого користування.

Також, відразу на дані земельні ділянки відповідачем було завезено будівельні матеріали, проте, будівництво не є завершеним.

Зважаючи на вищезазначені Відповідачем обставини, останній переконаний, що Позивачем не було доведено факту проживання Сторін справи однією сім`єю, а отже, підстав вважати, що вищезазначені земельні ділянки належать Сторонам на праві спільної сумісної власності відсутні.

Відповідач просив позов задовольнити частково, шлюб між Сторонами розірвати, в решті позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та покази свідки, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26.07.2011 позивач з відповідачем зареєстрували шлюб.

Від спільного подружнього життя сторони дітей не мають.

Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося, через відсутність взаєморозуміння. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. вони не змогли побудувати сімейні відносини на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги і ведення спільного господарства, фактично сім`я існує формально.

На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено з початку 2018 року, та за переконанням позивача та відповідача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Сім`ю зберегти неможливо.

В своєму відзиві Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував.

За змістом положень ч. 1ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 2статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Крім того,ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього,статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Згідно до п.10Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати.

Згідно з ч. 2ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 березня 2011 року, що посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1254, відповідач ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку зазначена за кадастровим номером:01:001:0098, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 184 215,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Також, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня 2011 року, що посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О., зареєстровано в реєстрі за № 1996, відповідач ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 154 185,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та відповідачем в період часу з серпня 2009 року по 26.07.2011 року, та відповідно визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована АДРЕСА_2 . вартість якої складає 154 185,00 грн;

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач для встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу між сторонами, мав надати суду належні та допустимі докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання у вказаний період майна в інтересах сім`ї за спільні кошти.

Однак таких доказів матеріали справи не містить.

Так, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено у судовому засіданні наявність між ним та відповідачкою усталених відносин притаманних подружжю саме в період з серпня 2009 року по 26.07.2011 року,а саме не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачем спірного майна.

Договір оренди квартири від 02.04.2009 року укладено виключно з відповідачем ОСОБА_3 , що не підтверджує факту спільного проживання позивача та відповідача.

В матеріалах справи міститься відповідь на адвокатський запит № 2894-1 від 23.08.2019 року, що 09.04.2011 року ОСОБА_1 із ТОВ «Воля - кабель» були оформлені договірні відносини шляхом підписання Протоколу замовлених послуг та обладнання № 1461808 та замовлено за адресою: АДРЕСА_1 , послуги достопу до Інтернету. Встановити особу яка проводила оплату за використані послуги на особовий рахунок Абонента, Підприємство не має можливості. Відповідно до Протоколу замовлених послуг та обладнання № 1461808 , зазначено адресу ОСОБА_1. АДРЕСА_4 .

Таким чином, суд не бере до уваги такі докази, оскільки, вони не підтверджують факту спільного проживання позивача та відповідача, а також факту спільного ведення господарства та наявності спільного бюджету.

Суд, критично ставиться до показань свідків з боку позивача, оскільки вони не змогли достовірно підтвердити суду, що позивач та відповідач дійсно вели спільне господарство, та весь час в період серпня 2009 року по 26.07.2011 року проживали разом.

Суд не вважає належними та допустимими доказами на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу між сторонами, надані позивачем копії фотокарток, направлень окуліста на ім`я Позивача та Відповідача від 06.11.2009 року, копії документів на іноземній мові без посвідченого перекладу у встановленому законом порядку.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, що спірні земельні ділянки придбавалось за кошти позивача, а отже не доведено факт її участі у придбанні майна внаслідок спільної праці.

Також, в матеріалах справи міститься Технічна документація з кадастровим планом спірних земельних ділянок від 06.09.2019 року, з якої вбачається, що на спірній земельній ділянці площею 0,1500га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :01:001:0113, що розташована у АДРЕСА_2 , що позивач просила суд виділити у її приватну власність, розташований будинок, що незавершено будівництвом (самочинне будівництво). Наявність самочинного будівництва будинку, також визнана та підтверджена в судовому засіданні позивачем та представником відповідача.

Виходячи із загальних засад Цивільного кодексу України, а саме ст.. 331, 334 , право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації.

Із матеріалів справи не вбачається, що позивач чи відповідач зареєстрував за собою право власності на будинок, що розташовано на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0113, яку позивач просила суд виділити у її приватну власність.

А тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та похідних вимог щодо поділу майна подружжя.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, про необхідність відмови у вимогах позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та похідних вимог щодо поділу майна подружжя.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.ст.104,105,110,112 Сімейного Кодексу України, відповідно до ст.ст. 3, 21, 36, 57, 74, СК України, ст.ст. 6, 15, 16 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 зареєстрований 26 липня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1772 - розірвати.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 25 травня 2020 року.

Суддя: Дубас Т.В.