Провадження № 22-ц/801/840/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 рокуСправа № 127/14458/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за поданням старшого державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шарапанівського Р. П. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2019 року, постановлену у складі судді Бойко В. М. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

09.04. 2019 року старший державний виконавець Замостянського відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Замостянський ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області) Шарапанівський Р. П. звернувся до суду з поданням, у якому просив, тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса проживання та реєстрації : АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 127/14458/15-ц від 14 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 4050 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 86383 грн. 07 коп. та судового збору в сумі 863 грн. 83 коп.

Подання обгрунтовано тим, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, оскільки змінив адресу реєстрації, фактичного місця проживання державному виконавцю не повідомляє, постійного місця роботи не має та про джерело своїх доходів не повідомляє, хоча як повідомляє стягувач у заяві від 11.02.2019 року ОСОБА_1 неофіційно працює в « Фаворит АвтоВінниця». Згідно відповіді 2-го міського відділу ДМС України від 04.04.2019 року ОСОБА_1 звертався за паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 23.12.2013 року, строк дії до 23.12.2023 року.

Вважаючи тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України одним з найбільш ефективних засобів, які сприяють досягненню максимального результату щодо примусового виконання судового рішення просив подання задовольнити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2019 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 127/14458/15-ц від 14 квітня 2016 року

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з матеріалів подання вбачається, що державним виконавцем вжито достатніх заходів, спрямованих на виконання судового рішення, а боржник ухиляється від виконання судового рішення, а тому подання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні подання з тих підстав, що : 1. Він не ухиляється від виконання рішення суду; 2. Дані обмеження є порушенням його конституційних прав свободи пересування та вільного залишення території України; 3. Йому не було своєчасно надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження.

30 квітня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги ОСОБА_1 вх. № 4046, в яких боржник зазначає про те, що під час здійснення автоматизованого розподілу подання державного виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України судом було порушено норми процесуального права та помилково передано подання для розгляду раніше визначеному складу суду, без проведення автоматизованого розподілу.

У відзиві, який надійшов до Вінницького апеляційного суду 05 травня 2020 року, державний виконавець Замостянського ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Шарапанівський Р. П. заперечив проти апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Справу просив розглядати без участі представника у зв`язку з запровадженням карантину згідно Постанови КМУ № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-10».

ОСОБА_2 05 травня 2020 року подано до Вінницького апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій стягувач, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина « судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції. Більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточного судового рішення.

Суд також звертає увагу, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володіння майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.( рішення у справі « Бурдов проти Росії від 7.05.2002р., заява № 59498/00, п 40.)

Згідно ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У п.19 ст. 18 Закону зазначено, що державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов`язаннь, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язання, а за ухилення від їх виконання.

Разом з тим чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення».

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться, як: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого -небудь , не брати участь в чомусь4 уникати; навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням» вжите у п. 5 ч.1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та в п.19. Ст. 18 Закону «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 знав про рішення суду, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто кошти та не погоджувався з ним.

Та обставина, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, вже відбувся і був об`єктивно наявним, встановлено судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів.

Так, під час проведення виконавчих дій, державним виконавцем було :

-24.07.2017 року накладено арешт на все майно боржника / а.с. 135/;

-24.07.2017 року, 15.02.2019року та 12.03.2019 року направлено запити та отримано відповіді про відсутність інформації про ОСОБА_1 із Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України року/ а.с.136-139, 151, 156-159/

-Неодноразово було здійснено вихід за адресою реєстрації боржника : АДРЕСА_1 та встановлено факт його відсутності в квартирі та відсутності його майна. За адресою проживає інша особа ОСОБА_3 / а.с.140, 142-143/

-01.09.2017 року та 11.02.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно отримано інформацію, що за ОСОБА_1 не зареєстровано нерухоме майно. / а.с.141, 148/

-06.09.2017 року від НАІС ДАІ отримано відповідь, що за боржником не зареєстровано транспортних засобів. /а.с.155/

-18 лютого 2019 року направлений запит до 2-го міського відділу ДМС у м. Вінниця щодо наявності закордонного паспорта у боржника. Згідно відповіді від 04 квітні 2019 року ОСОБА_1 звертався за паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 23 грудня 2013 року, строк дії до 23 грудня 2023 року. / а.с.152/

-19.01.2018 року та 23.03.2019 року на запит отримано відповідь Департаменту адміністративних послуг ВМР, що ОСОБА_1 знятий із реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , із вибуттям до нового місця проживання м. Київ із 29 грудня 2017 року. / а.с.145, 154/

-11.02.2019 року від стягувача ОСОБА_2 надійшло повідомлення, що боржник ОСОБА_1 неофіційно працює в « Фаворит Авто Вінниця»./ а.с.150/

На час розгляду справи в суді, рішення суду боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено.

Отже, задовольняючи подання, суд першої інстанції вірно врахувавши норми Закону України «Про виконавче провадження» прийшов до висновку, що маючи неврегульовані зобов'язання, ОСОБА_1 умисно та свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що є підставою для застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що він не мав умислу ухилятись від виконання рішення суду, а не виконує його через те, що не має постійної роботи та стабільного заробітку, з огляду на наступне.

Та обставина, що боржник після відкриття виконавчого провадження без об`єктивних на те причин знявся з реєстрації місця проживання та станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції ( у судовому засіданні був оглянутий оригінал паспорта ОСОБА_1 ) не зареєстрував свого нового місця проживання; у судових документах зазначає адресу , яка не відповідає його постійному місцю проживання; не має постійного місця роботи та стабільного заробітку; має інші зобов`язання, як то сплата аліментів, про що він зазначив у судовому засіданні, свідчить про суб`єктивне (таке, що залежать виключно від волі особи) походження причин невиконання рішення суду.

Утримання ОСОБА_1 від виконання таких дій, як: реєстрація місця проживання; повідомлення державного виконавця про фактичне місце свого проживання; офіційного працевлаштування ; не бажання, як пояснив апелянт у судовому засіданні, ставати на облік до служби зайнятості, як особа, що шукає роботу і, безробітний; не надання достовірних відомостей про свої доходи та майно ускладнює виконання рішення суду та свідчить про бездіяльність боржника, яка спрямована на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.

Зважаючи на працездатний вік боржника, реальну можливість працевлаштування, відсутність доказів, які б свідчили про об`єктивні обставини, що не дають можливості виконати рішення суду, колегія суддів вважає, що хоча ОСОБА_1 відкрито й не відмовляється від виконання судового рішення, однак вживає певних зусиль, які роблять неможливим його виконання, тобто мають завуальований характер умислу.

Посилання апелянта на те, що ухвала суду та обмеження його у праві виїзду за межі України є порушенням його конституційних прав, колегія суддів також вважає такими, що не відповідають дійсності.

Так, відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову) передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Згідно з частинами першою-третьою статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Закон передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права громадянина України на виїзд за кордон, що відповідає положенням ст.33 Конституції.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що встановивши для того законні підстави, задоволення судом першої інстанції подання державного виконавця та встановлення тимчасового обмеження не є порушенням конституційних прав ОСОБА_1 .

Безпідставними колегія суддів вважає і твердження апелянта про не вручення йому державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, з огляду на те, що в матеріалах справи містяться докази направлення даної постанови боржнику, за адресою зазначеною у виконавчому листі. / а.с.133, 134/

Не отримання даних документів по причині зміни місця реєстрації не свідчить про порушення державним виконавцем вимог ст. 28 Закону України « Про виконавче провадження».

Враховуючи те, що боржник був повідомлений належним чином про відкриття виконавчого провадження, однак більше 2 років не виконує рішення суду першої інстанції у справі № 127/14458/15-ц від 14 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 4050 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 86 383 грн. 07 коп., відтак місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення подання старшого державного виконавця.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час здійснення автоматизованого розподілу подання державного виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України судом було порушено норми процесуального права та помилково передано подання для розгляду раніше визначеному складу суду, без проведення автоматизованого розподілу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до підпункту 8 пункту 21 розділу III Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженої рішення Ради суддів України 26.11.2010 року № 30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02 березня 2018 року № 17) передача судової справи (матеріалів кримінального провадження) раніше визначеному судді, колегії суддів, палаті або об`єднаній палаті проводиться модулем автоматизованого розподілу щодо заяв та клопотань з процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, подані до суду, що розглядав справу.

Оскільки подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, пов`язане з виконанням судового рішення, подане до суду, що розглядав справу, тому його правильно розподілено раніше визначено складу суду, без проведення автоматизованого розподілу справи.

Отже, аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність постановленої ухвали суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 травня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.