30 квітня 2020 року м. Мукачево Справа №303/810/20
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
до відповідачів: (1) ОСОБА_2 ;
(2) ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;
(3) ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 ;
третя особа: орган опіки та піклування Мукачівської РДА
про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 (надалі Будинок).
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що йому на праві приватної власності належить Будинок. Відповідачі, які є його близькими родичами (брат, сестра, племінники) зареєстровані у вказаному ОСОБА_8 , але з 2003 року в ньому не проживають. Малолітні діти ніколи у вказаному Будинку не проживали. Реєстрація відповідачів у Будинку порушує права позивача як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним Будинком.
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391, 405 Цивільного кодексу України.
Позивач в судове засідання не з`явився, натомість подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити.
Представник позивача в судове засіданні не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не надали.
Уповноважений представник третьої особи подала заяву про розгляд справи без її участі, з урахуванням позиції щодо недоцільності визнання Дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, так як орган опіки та піклування не володіє даними відносно наявності у Дітей на праві користування іншого житла.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Будинком суд наводить наступні обставини справи.
Наявні у справі доказові матеріали (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 серпня 2008 року серії НОМЕР_1 , витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2008 №19957918, а.с. 8, 9) свідчать про те, що Будинок належить на праві приватної спільної власності позивачу.
Відповідачі зареєстровані у Будинку, що підтверджується даними довідки виконкому Горондівської сільської ради від 03.02.2020 №181 (а.с. 11) та листами виконкому Горондівської сільської ради від 06.03.2020 за номерами 02-32/114, 02-32/115, 02-32/116, 02-32/117, 02-32/118, 02-32/119, (а.с. 22-27).
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом Цивільний кодекс України не визначає.
Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача (1) з 2007 року, а відповідачів (2), (3) з 2003 року підтверджується даними довідки виконкому Горондівської сільської ради від 10.02.2020 №262 (а.с. 12) та засвідченими секретарем виконкому Горондівської сільської ради заявами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 13, 14).
З огляду на вищевказані фактичні дані на предмет їх відповідності наведеним вище положенням матеріального права, слід констатувати, що відповідач (1), який є рідним братом позивача, відповідач (2), яка є рідною сестрою позивача та відповідач (3), яка є племінницею позивача - без поважних причин понад один рік не проживають у спірному ОСОБА_8 , а тому втратили право користування цим житлом.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 758/3889/16-ц.
Будь-яких доказів у підтвердження обставин щодо вчинення позивачем перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у доступі до спірного житла протягом року відповідачами суду не подано.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу Української РСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі №309/2477/16-ц.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у Будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у частині визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування ОСОБА_8 , у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.
Як встановлено по справі, позивач є власником Будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Щодо вимог позивачів про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - Діти) такими, що втратили право користування Будинком, суд зазначає наступне.
Діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є племінниками позивача, а ОСОБА_7 - двоюрідним онуком позивача.
Діти набули право користування спірним Будинком у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації їхнього місця проживання в Будинку як членів сім`ї власника житла.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з даними довідки №262 Діти дійсно не проживали у спірному ОСОБА_8 , однак їх місце проживання батьками не визначено, та тому діти мають право користуватися житлом родичів, в якому вони зареєстровані на законній підставі.
Разом з тим, вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні цивільне, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Станом на 30 квітня 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання їх у Будинку, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування цим Будинком, передбачені частиною другою ст. 405 Цивільного кодексу відсутні.
У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).
Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, а твердження, що останні разом з батьками проживають в с. Жнятино Мукачівського району є лише припущенням позивача.
Факт несплати Дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування Будинком підлягають задоволенню частково.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 281, 282, 284, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.
2. Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
3. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 280 (двісті вісімдесят) гривень 26 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
4.1. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 280 (двісті вісімдесят) гривень 26 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
4.2. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 суму 280 (двісті вісімдесят) гривень 26 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
5.1. Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 284, 354 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
6. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .
Представник позивача: ОСОБА_11 , АДРЕСА_3 .
Відповідачі: (1) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 );
(2) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 ), яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 );
(3) ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_2 ), яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 ).
Суддя В.В. Кость