Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 450/436/15-ц

провадження № 61-38709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року у складі судді Мусієвського В. Є та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

Позивач звернувся з позовом до відповідача, який згодом уточнила, та просила суд стягнути із останнього на її користь 405 515,32 грн, що еквівалентно 17 705,00 доларам США, грошової компенсації вартості належної позивачу 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, остаточний розмір компенсації просила визначити з врахуванням курсу долара США встановленого НБУ на день ухвалення рішення суду, припинити її право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль та визнати право на цю частку за відповідачем з моменту повної сплати відповідачем на користь позивача грошової компенсації вартості цієї частки автомобіля, а також передати в одноособове володіння та користування позивача спірний автомобіль до повної сплати відповідачем на користь позивача грошової компенсації належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на такий.

Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем з 1981 року у шлюбі, який за рішенням суду у 2011 році було розірвано. За час спільного шлюбу сторонами набуто автомобіль, який хоч і зареєстрований за відповідачем, проте належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки ОСОБА_2 користується спірним автомобілем одноособово, всупереч волі позивача, що знецінює вартість такого, позивач змушена звернутись в суд для захисту свого цивільного права та інтересу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 379 751 грн грошової компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3 , згідно тимчасового талона). Припинено право ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3 , згідно тимчасового талона). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто у цьому випадку кожному із сторін належить по 1/2 частці спірного автомобіля. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання, а тому позовна вимога про припинення права позивача на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль та визнання права на цю частку за відповідачем з моменту повної сплати останнім на користь позивача грошової компенсації вартості цієї частки є правомірною, законною, а тому підлягає до задоволення. Разом із тим суд першої інстанції вказував, що позовна вимога про передачу в одноособове володіння та користування позивача спірного автомобіля до повної сплати відповідачем на користь позивача грошової компенсації належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на такий задоволеною не підлягає, адже у цьому випадку подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 березня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року без змін.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказував, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, під час розгляду справи не допустив порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди застосували до спірних правовідносин приписи статті 364 ЦК України проте не з`ясували, чи дійсно позивач не може користуватися спірним автомобілем, та не досліджували чи спроможний відповідач виплатити позивачу компенсацію за рахунок визнання на ним права власності на спірне майно. Присудження стягнення з відповідача половини вартості спірного автомобіля буде становити надмірний тягар для нього проте суди цього не дослідили та не звернули уваги на те, що правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Крім того для придбання цього автомобіля грошові кошти були отримані в борг, а тому це є спільним боргом подружжя.

Доводом касаційної скарги також є те, що суди не звернули належної уваги на ту обставину, що висновок експерта у цій справі не може бути належним доказом, адже саме спірний автомобіль для огляду не надавався, що могло призвести до неточностей у проведенні оцінки.

Аргументом касаційної скарги є також те, що суд апеляційної інстанції не вивчав причини поважності відсутності відповідача у судовому засіданні та проведено розгляд справи без його участі.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 просила відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Позивач посилається на те, що відповідач неодноразово викликався для участі у розгляді справи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції та не був позбавлений можливості особисто подати заперечення проти позову та навести відповідні доводи.

З декларації про майновий стан відповідача вбачається, що відповідач цілком спроможний виплатити позивачу компенсацію вартості його частки автомобіля.

Спір між відповідачем та громадянином ОСОБА_3 є створеним штучно.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Пустомитівського районного суду Львівської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 15 серпня 1981 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 вересня 2011 року.

Предметом спору є автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3 , згідно тимчасового талону), право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 11 грудня 2009 року.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 31 серпня 2015 року № 2434, середня ринкова вартість спірного автомобіля станом на 16 червня 2015 року становить 759 502 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки «BMW Х5», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (д.н.з. НОМЕР_3 , згідно тимчасового талону), право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 11 грудня 2009 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановивши, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі, суд правильно визначилися із тим, що це майно набуло статусу спільної сумісної власності подружжя під час його придбання.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання вартості спірного автомобіля, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції правильно вважав, що слід виходити саме з експертної оцінки спірного автомобіля, оскільки у зв`язку з неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає середня ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Разом із тим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що суди не звернули належної уваги на ту обставину, що висновок експерта у цій справі не може бути належним доказом, адже саме спірний автомобіль для огляду не надавався, що могло призвести до неточностей у проведенні оцінки з таких підстав.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; (сторонами (стороною)не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно із частиною другою статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідач, на стадії перегляду заочного рішення та апеляційного розгляду справи відповідач своїм правом на подання клопотання про призначення повторної експертизи не скористався, отже означений довід касаційної скарги не заслуговує на увагу.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно того, що суди не досліджували чи спроможний відповідач виплатити позивачу компенсацію за рахунок визнання на ним права власності на спірне майно, присудження стягнення з відповідача половини вартості спірного автомобіля буде становити надмірний тягар для нього, а для придбання цього автомобіля грошові кошти були отримані в борг, а тому це є спільним боргом подружжя колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що спірний автомобіль був набутий у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, відтак, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, однак, відповідно до статті 183 ЦК України є неподільною річчю, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача у її користь грошової компенсації за належну їй 1/2 частку в спірному автомобілі з припиненням її (позивача) права на цю частку автомобіля, відповідає вимогам закону.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги стосовно того, що для придбання цього автомобіля грошові кошти були отримані в борг, а тому це є спільним боргом подружжя, оскільки в рамках цієї справи позивач порушувала лише питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а питання розподілу боргів колишнього подружжя Колесників в рамках цієї справи не вирішував.

Верховний Суд також вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не вивчав причини поважності відсутності відповідача у судовому засіданні та проведено розгляд справи без його участі з огляду на те, що з протоколу судового засідання, яке відбулося 08 травня 2018 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, яке було розглянуте апеляційним судом та постановлено протокольну ухвалу про розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про розгляд за його участю справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності

03 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій ОСОБА_2 , зокрема просив провести розгляд справи за його участю.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд за його участю справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська