10.09.2020 Справа № 331/34/19
Провадження 2/331/66/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» вересня 2020 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на те, що вона є рідною донькою ОСОБА_3 , який є спадкодавцем.

Крім позивачки у спадкодавця є інша донька ОСОБА_2 - відповідачка по справі.

Позивачка постійно проживала зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона безпосередньо піклувалася про непрацездатного спадкодавця, який через похилий вік тяжко хворів, був немічним та потребував сторонньої допомоги.

Відповідачка ОСОБА_2 не проживала зі спадкодавцем з серпня 1980 року (часу укладення шлюбу), не проявляла про нього турботу та не надавала йому ніякої допомоги.

Зважаючи на це, спадкодавець 15 червня 2011 року склав заповіт, текст якого викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВРК № 231082, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лейко Світланою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 411 та у Спадковому реєстрі за № 51290746, відповідно до якого всю належну йому на праві власності частку квартири заповів позивачці.

16 травня 2016 року вона через сімейні обставини змушена була виїхати за кордон та просити свою сестру (відповідачку по справі) допомагати спадкодавцю у нього вдома.

31 грудня 2016 року ОСОБА_2 під приводом святкування Нового року запросила спадкодавця до себе додому за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього, відповідачка повністю ізолювала спадкодавця у вказаному житлі та позбавила будь-яких контактів із зовнішнім світом.

Вона неодноразово спілкувалась із сестрою за допомогою засобів дистанційного зв`язку і просила надати їй можливість поговорити зі спадкодавцем, проте відповідачка відмовлялася це робити.

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець помер, про що вона дізналась випадково, оскільки ОСОБА_2 їй про це навіть не повідомила.

Восени 2017 року вона прибула до України та мала намір деякий час проживати у квартирі, співвласниками якої є вона та спадкодавець.

Проте відповідачка, не маючи жодних майнових прав на квартиру, передала її в оренду сторонній особі, яка незаконно проживала там з березня 2017 року, що порушило права позивача та свідчить про явний намір відповідача заволодіти квартирою ще до смерті спадкодавця.

7 грудня 2017 року вона подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Дар`ї Дмитрівні заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті спадкодавця.

Раніше, 30 жовтня 2017 року, аналогічну заяву до нотаріуса Тізенберг Д.Д. подала ОСОБА_2 та на її підставі було заведено спадкову справу з номером у Спадковому реєстрі 61468024 і номером у нотаріуса Тізенберг Д.Д. 54/2017.

Нотаріус ОСОБА_4 також повідомила позивача про те, що 26 січня 2017 року спадкодавець склав новий заповіт на користь відповідача.

Зокрема, зі змісту заповіту, складеного від імені спадкодавця 26 січня 2017 року, текст якого викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії НЕЮ № 984551, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Демидьонок Тетяною Анатоліївною, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 36 та у Спадковому реєстрі за № 60157291, вбачається, що всю належну спадкодавцю на праві власності частку квартири він заповів відповідачці.

Водночас є всі підстави визнати оскаржуваний заповіт недійсним з огляду на нижчевикладене.

У серпні 2002 року спадкодавець переніс геморагічний інсульт (масивний крововилив у мозок), наслідки якого згодом і стали причиною його смерті.

Одразу після інсульту спадкодавець майже місяць перебував у комі. Потім спадкодавець не міг підвестися з ліжка, говорити і вона допомагала йому заново вчитися ходити та розмовляти. Проте, через пошкодження мозку внаслідок інсульту у нього до кінця життя залишився правосторонній парез (неповний параліч правої частини тіла).

Відповідачка ОСОБА_2 під час перебуванні спадкодавця в лікарні та після неї допомогу в догляді за ним не надавала.

18.12.2002 року Орджонікідзевська медико-соціальна експертна комісія безстроково встановила спадкодавцю першу групу інвалідності, визнавши його непрацездатним та таким, який потребує постійного стороннього догляду, що постійно здійснювала позивач. З кінця 2015 року стан здоров`я спадкодавця став стрімко погіршуватись: спочатку з`явились сильні головні болі та слабкість.

Згодом у спадкодавця почалися часті запаморочення, нерідко він не впізнавав людей, забував де він перебуває та що робить, впадав у стан прострації.

Ще гіршим фізичний та психічний стан спадкодавця став після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружини: вдень він міг годинами незворушно сидіти та дивитись в одну точку, мляво реагував на навколишній світ та людей, які до нього звертались, пасивно виконував лише те, що йому говорили; а ввечері та вночі, навпаки, міг бути збудженим, активно розмовляти з уявним співрозмовником, кидатись речами в порожній куток кімнати.

Звертає увагу на те, що в самому оскаржуваному заповіті зазначено про хворобливий стан заповідача, у зв`язку з чим оскаржуваний заповіт було складено за адресою місця проживання ОСОБА_2 (тобто у час, коли спадкодавець перебував під повним контролем відповідача).

Крім того, нотаріус Демидьонок Т.А. є подругою подруги ОСОБА_2 , а присутні при посвідченні заповіту свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є друзями відповідачки, яких спадкодавець мало знав і, тим більше, через важкий стан здоров`я не міг їх запросити, як це вказано в оскаржуваному заповіті.

Отже, складання оскаржуваного заповіту було здійснено спадкодавцем у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та в умовах психічного тиску на нього з боку ОСОБА_2 , тобто волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Виходячи з положень частин 1-3 статті 202 ЦК України, заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд України в абзаці 1 пункту 16 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина 2 статті 1257 ЦК України).

В абзаці 2 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснюється, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Враховуючи все вищевикладене, варто дійти висновку про наявність достатніх підстав для визнання оскаржуваного заповіту недійсним, що змушує її звернутися до суду з даним позовом задля захисту своїх прав та законних інтересів.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 26 січня 2017 року, текст якого викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії НВО № 984551, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Демидьонок Тетяною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 36 та у Спадковому реєстрі за № 60157291.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 26.02.2019 року на 14 год. 30 хв.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 19.03.2020 року на 10 год. 30 хв.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав, що вимога про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 не підтверджена жодним доказом, а, отже, є необґрунтованою.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченими та оголошеними в судовому засіданні: паспортом серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження НОМЕР_2 ОСОБА_7 ; заповітом зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 411 та у Спадковому реєстрі за № 51290746 від 15.06.2011 р., відповідно до якого ОСОБА_3 всю належну йому на праві власності частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів дочці ОСОБА_1 ; довідкою № 045313 Орджонікідзевської МСЕК, згідно з якою ОСОБА_3 безстроково встановлено спадкодавцю першу групу інвалідності; свідоцтвом про смерть (Серія НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 ; заявою від 07.12.2017 р. ОСОБА_7 про прийняття спадщини; заявою від 30.10.2017 р. ОСОБА_2 про прийняття спадщини; витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49660959 від 30.10.2017; заповітом ОСОБА_3 зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 36 та у Спадковому реєстрі за № 60157291 від 26.01.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 всю належну йому на праві власності частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 ; витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46556271 від 26.01.2017 р. актовим записом про смерть ОСОБА_3 ; виписним епікризом з історії хвороби ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

18.06.2019 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 адвоката Малишева О.В. судом по даній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На вирішення експертів КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР судом поставлено наступні питання:

«Чи страждав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на психічний розлад (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, нервове потрясіння, недоумство, інший хвроробливий стан психіки) в момент складання заповіту 26 січня 2017 року.

Чи усвідомлював ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 значення своїх дій та чи міг керувати ними в момент складення заповіту 26 січня 2017 року.»

Відповідно до висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 320 від 16.07.2019 р.: « ОСОБА_3 , 1937р.н., на період складання заповіту, 26.01.2017 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, інсульт), дизартрія, моторно-сенсорна афазія, але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та відсутністю опису психічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.»

Експертиза складена та підписана судовими експертами Паталах Ф.В., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Відповідно до п. 15 експертизи, про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України експерти попереджені.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 адвоката Малишева О.В., із дотримання вимог ст. 72 ЦПК України, була допитана психолог-судовий експерт ОСОБА_8 .

Згідно пояснень експерта, виявити ступінь вираженості психічних розладів ОСОБА_3 та винести експертне рішення було не можливо у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та відсутністю опису психічного стану ОСОБА_3 у медичній документації у період з 15.10.2015 р. (остання виписка з лікарні) по 26.01.2017 р. (дата складання заповіту).

Пояснення психолога-судового експерта ОСОБА_8 повністю узгоджуються з висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 320 від 16.07.2019 р., згідно з яким: « ОСОБА_3 18.02.2012 оглянутий невропатологом вдома: «Скарги на болі у правій нозі, слабкість у правих кінцівках. Об`єктивно: елементи дизартрії. М`язовий гіпертонус. Діагноз: ДЕП Ш змішаного ґенезу, наслідки внутрішньомозкового крововиливу. Правосторонній спастичний геміпарез. ЦА П. Призначене амбулаторне лікування». Під час наступних оглядів терапевтом вдома виказував скарги на загальну слабкість, запаморочення, хиткість під час ходи. Лікарями оглядався нерегулярно. Стан залишався стабільним, періодично приймав терапію вдома. З 02.10.2015 по 15.10.2015 перебував на лікуванні у терапевтичному відділенні КУ «6-а міська лікарня». Під час госпіталізації скаржився на «дифузний головний біль, слабкість у правих кінцівках, біль та обмеження рухів колінних суглобів, більше справа... Загальний стан розцінено як середньої важкості. Свідомість ясна, положення активне. Правосторонній парез. AT 160/100... Діагноз: ГХ П, кризовий перебіг, наслідки геморагічного інсульту». У відділенні на тлі проведеного лікування стан з позитивною динамікою: знизилися цифри AT, зменшився головний біль та біль у нижніх кінцівках, став більш активним. Виписаний з відділення у задовільному стані з діагнозом: «ГХ Ш, ІХС, дифузний кардіосклероз, СН 2А, 2 ФК, остеоартроз колінних суглобів, загострення, ПФС П». Після виписки з відділення за медичною допомогою не звертався.

Ураховуючи вищезазначене комісія робить висновок, що ОСОБА_3 , 1937р.н., на період складання заповіту, 26.01.2017 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, інсульт), дизартрія, моторно-сенсорна афазія, але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та відсутністю опису психічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо.»

Згідно з ухвалою суду від 19 грудня 2018 року, відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Малишева Олександра Віталійовича який діє в інтересах ОСОБА_1 про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.

В ухвалі суду, зокрема зазначено, що: «в клопотанні про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи представник позивача вказує на те, що неясно яким чином вказані у висновку експерта хвороби спадкодавця впливали на його психічний стан, здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту.

При цьому, а ні в клопотанні, а ні в поясненнях, наданих суду не зазначено, чи є в розпорядженні сторони позивача, або третіх осіб медичних установ, будь-які належні та допустимі докази на підтвердження психічного стану ОСОБА_3 під час складання ним оспорюваного заповіту, крім тих, що вже були досліджені експертами (історія хвороби, медична картка).

Без таких доказів проведення додаткової експертизи є недоцільним і призведе лише до необґрунтованого затягування розгляду справи».

Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку,враховуючи результати проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: М.В. Антоненко