Провадження № 2/752/287/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23.10.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Медведєвої К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Престо» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної щкоди,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Престо» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної щкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.12.2016 року між позивачем та ТОВ «Престо» було укладено договір №777930. Предметом вказаного договору є зобов`язання вчинити від імені позивача певні дії спрямовані на надання безвідсоткової позики у розмірі 450 000 грн., на підставі ст.ст. 1046,1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «Фінексперт». Відповідно до умов договору позивач зобов`язався кожного місяця сплачувати платіж до Фонду Учасників, за рахунок якого Товариство надає відповідні суми у безвідсоткову позику за програмою «Фінексперт». На виконання зазначеної умови позивачем здійснено три платежі на загальну суму 92 300 грн. Після того відповідач, в телефоному режимі, попросив оплатити наступний платіж у 40 000 грн., позивач зрозумів, що його намагаються ошукати та попросив повернути сплачені кошти на його картковий рахунок. В зв`язку з тим, що відповідач не повернув сплачені кошти, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути зазначену суму, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 21.09.2017 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 15.11.2018 року справа прийнята до свого провадження суддею Голосіївського районного суду Колдіною О.О. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, надано строк відповідачу на подання відзиву.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представником позивача подано до суду письмові заяви про розгляд справи без участі позивача та відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином та у встановленому законом порядку. Проте жодних документів відповідачем на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, відзиву на позов суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.
Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, що 02.12.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Престо» було укладено договір №777930. Предметом вказаного договору є зобов`язання вчинити від імені позивача певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики у розмірі 450 000 грн., на підставі ст.ст. 1046,1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «Фінексперт». Відповідно до умов договору позивач зобов`язався кожного місяця сплачувати платіж до Фонду Учасників, за рахунок якого Товариство надає відповідні суми у безвідсоткову позику за програмою «Фінексперт». На виконання зазначеної умови позивачем здійснено платежі на загальну суму 92 300 грн.
Як на підставу визнання вказаного договору недійсним, позивач зазначив укладення правочину під впливом обману, посилаючись на статтю 230 ЦК України.
Відповідно до ч.1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч.2 статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
На підставі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що обов`язок доведення застосування обману при укладенні зазначеного договору покладений саме на позивача - ОСОБА_1 .
Суду не надано будь-яких доказів зі сторони позивача на застосування обману відповідачем при укладенні спірного договору, в зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині та застосування наслідків недійсності правочину.
Відносно вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного.
Звертаючись до суду позивач просить стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., яка виразилася, в вимушеності позивача додатково позичати гроші для виконання договору, втраті віри в людей, втраті репутації порядної людини.
Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
На підставі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Однак, на думку суду, при зверненні до суду позивач належним чином не обґрунтував свої вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача.
Крім того, такі вимоги є нерозривно пов`язаними з вимогами про визнання правочину недійсним.
Оскільки судом в ході розгляду справи на підставі наданих доказів не встановлено підстав для задоволення вимог про визнання правочину недійсним та позивачем не доведено застосування відносно нього обману при укладенні оспорюваного правочину, вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, беручи до уваги всі докази та обставини у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 9, 12, 13, 76, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,
у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Престо» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної щкоди відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя
Повний текст виготовлено 04.11.2020 р.