Справа № 743/2400/19
Провадження №2/743/105/20
16 квітня 2020 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої - судді Павленко О.В.,
при секретарі Воєдило О.В.,
у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за позивачем та відповідачкою право особистої приватної власності по 1/2 частині зазначеного майна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.09.1979 між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який 03.07.2018 було розірвано. За час шлюбних відносин ним та відповідачкою за спільні сумісні кошти 28.09.1999 було придбано, на підставі договору купівлі-продажу, вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Однак право власності на будинок було зареєстровано лише за відповідачкою. Оскільки в позасудовому порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав на вищезазначене майно.
У судове засідання позивач та його представник - адвокат Куліш В.Г. не з`явилися. Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, відповідно до ст.128 ЦПК України вона вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. У матеріалах справи відсутній її відзив на позовну заяву.
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16.04.2020 постановлено справу розглядати в заочному порядку.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07.11.2019 вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 01.09.1979 було зареєстровано шлюб, а 03.07.2018 шлюб між ними було розірвано.
Факт розірвання 03.07.2018 шлюбу між сторонами також підтверджується повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.11.2019.
З інформаційної довідки КП Чернігівське МБТІ Чернігівської обласної ради від 15.09.2019 вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівля-продажу від 28.09.1999 №1899.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки матеріалами справи підтверджується, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було придбано 28.09.1999 за час перебування у шлюбі і жодних доказів на спростування цього відповідачкою суду не надано, тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 768 грн 40 коп.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 265, 268, 282 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності - задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.
Повне заочне рішення складено 16 квітня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуто Ріпкинським районним судом за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Павленко