Справа № 567/1485/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивача адвоката Шминдрук О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житлом

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1992 належить квартира АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у даній квартирі зареєстрований його син ОСОБА_2 , який з 2012 року у цій квартирі не проживає.

Вказує, що відповідач виїхав з квартири та не проживає в ній більше семи років, однак не знявся з реєстрації. Він не проживає у вказаному житлі по теперішній час і не бере участі в утриманні квартири та оплаті витрат за житлово-комунальні послуги. ОСОБА_2 працює та постійно проживає в США. Всі особисті речі та майно відповідача за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідач не веде з ним спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тому він вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування квартирою, передбачених ст.71 ЖК України, немає.

Зазначає, що нарахування плати за комунальні послуги здійснюється з врахуванням особи відповідача, який залишається зареєстрованим за даною адресою, чим позбавляє його прав на отримання соціальних пільг від держави, таким чином обмежує у здійсненні його прав щодо володіння та розпоряджання на власний розсуд своїм майном.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належній йому квартирі, а факт його реєстрації створює йому перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 22.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснила, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1992 позивачу належить вартира АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даній квартирі також був зареєстрований відповідач син позивача ОСОБА_2 . Зазначила, що в вересні 2012 року відповідач, забравши свої речі, виїхав з належної позивачу квартири на постійне місце проживання в США. Вказує, що перешкод в користуванні квартирою позивач відповідачу не чинив.

Договір найму житла між позивачем та відповідачем не укладався.

Вказує, що реєстрація відповідача створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання ним соціальних пільг у вигляді субсидії та належне розпорядження своєю власністю.

Зазначила, що відповідач не проживає у даній вартирі з 2012 року та не користується ним, не бере участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для нього, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем, в одному під"їзді. Їй відомо, що в належній позивачу квартирі був зареєстрований та деякий час проживав син ОСОБА_2 . Також зазначила, що відповідач не проживає у належній позивачу квартирі більше семи років, він виїхав в США, де постійно проживає та має сім`ю. Фактів, які б вказували б на те, що позивачем чинились перешкоди відповідачу в користуванні квартирою, їй не відомі.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем. Їй відомо, що син позивача ОСОБА_2 більше семи років тому виїхав в США, де одружився та постійно проживає. Вказує, що ОСОБА_2 приїжджав за цей час до позивача лише раз, на кілька днів погостювати.

Зазначила, що їй відомо про те, що відповідач під час свого приїзду в Україну мав намір сам зняти реєстрацію свого місця проживання в квартирі відповідача, однак не встиг цього вчинити.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі продажу від 26.11.1992 встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 05.12.2019 вбачається, що у вказаній квартирі, окрім власника, також зареєстровані: ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_2 син (зареєстрований але не проживає).

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №570 від 12.11.2019 та №615 від 09.12.2019 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , однак за даною адресою не проживає з 2012.

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області від 17.01.2020 року.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем, який є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідач не проживає у даній квартирі більше одного року та на даний час не є членом сім`ї позивача.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в квартирі, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу відповідачем не надано. Також у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з 2012 року проживає в США, де має постійне місце роботи та створив сім`ю.

З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 , як колишній член сім`ї позивача, не проживає у квартирі без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачу житлі більше одного року, договору на користування житлом з власником квартири не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив :

позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.04.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.