печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло сервіс», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської місцевої державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення договір від 05.07.2018 № 8031067, який укладено між відповідачами на постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення та гарячого водопостачання до будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.07.2018 року між відповідачами був укладений договір на постачання теплової енергії № 8031067 до будинку АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого відповідач-2 зобов`язався виробити та поставити теплову енергію відповідачу-1 для потреб централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відповідач-1 зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі.

Позивач наголошує що спірний договір укладений з порушенням вимог п.8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, ч. 3 п.10 ст.18, ч.ч.4,5,6 ст.19, п. 3 ч. 1 ст.21 «Про захист прав споживачів», яке виразилося в тому, що остання не мала реальної можливості ознайомитися з умовами спірного договору перед його укладенням, відповідач-1 не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії у вигляді опалення та гарячої води, так як на це його ніхто з мешканців будинку не уповноважував, підприємницька практика відповідачів шляхом укладення спірного договору є агресивною, оскільки вплинула на свободу вибору позивача, як споживача стосовно придбання послуги з постачання теплової енергії у відповідача-2, адже наявність спірного договору є перепоною для укладення між ОСОБА_1 та відповідачем-2 Типового договору.

Також позивач зазначає, що при наданні послуги з централізованого опалення, від якої, остання, як споживач не може відмовитись, а одержати може лише у відповідача-1, оскільки існує спірний договір, що ставить ОСОБА_1 у нерівне становище порівняно з іншими споживачами послуги з централізованого опалення у місті Києві.

У листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11.10.2018 № 7/9.1.1/10667- 18 зазначено, що відповідач-2 фактично повинен бути виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для споживачів - мешканців житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний лист є беззаперечним доказом того, що відповідач-1 є неналежною особою на укладення спірного договору, тобто відповідач-2 не вправі був його укладати з відповідачем-1, оскільки це суперечить засадам цивільного законодавства.

За таких обставин, спірний договір укладений з порушенням вимог статті 203 Цивільного Кодексу України, а тому є недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України.

Крім того, у відповідача-1 не виникло право укладати з відповідачем-2 спірний договір, оскільки він не є споживачем цих послуг, а існування спірного договору призведе до того, шо відповідач-1 буде виставляти рахунки за опалення на його підставі, що є порушенням прав позивача, як споживача.

Відтак, спірний договір укладено з метою, що завідомо суперечить актам цивільного законодавства та інтересам позивача, а тому він не відповідає вимогам 4.4 ст.11, ст.203 ЦК України, тому договір є незаконним та підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

18 листопада 2020 року представник відповідача КП «Київтеплоенерго» - Король О.М. подала відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, проте доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано. Крім того, позивач не є стороною договору на постачання теплової енергії кладеного між відповідачами.

20 листопада 2020 року представник відповідача КП «Житло-Сервіс» - Гудзера Т.С. подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до п.2.2. Статуту предметом діяльності КП «Житло-сервіс» є надання житлово-комунальних послуг.

На підставі акту прийому-передачі Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» визначено експлуатуючою організацією на житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення на вул. Феодосійській, 2-є, 2-ж, 2-з, 2-і у Голосіївському районні м. Києва. Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №190 від 08.04.2016р., вказаному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, зокрема, юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Таким чином, оспорюваний договір не суперечить закону, не порушує прав позивача, а навпаки спрямований на забезпечення позивача та інших мешканців будинку теплом та гарячою водою, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання цього договору недійсним.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 05.07.2018 року між КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 8031067.

Предметом договору передбачено, що Постачальник (Відповідач 2) зобов`язується виробити та поставити теплову енергію Споживачу (Відповідачу 1) для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а Споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов викладених у Договорі.

Відповідно до п.2.2. Статуту предметом діяльності КП «Житло-сервіс» є надання житлово-комунальних послуг.

На підставі акту прийому-передачі Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» визначено експлуатуючою організацією на житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення на вул. Феодосійській, 2-є, 2-ж, 2-з, 2-і у Голосіївському районні м. Києва. Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №190 від 08.04.2016р., вказаному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово- комунатьних послуг. До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії (ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»);

колективний споживач - юридична особа що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово- комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцем послуги з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що: теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Отже, Відповідач-2 є теплопостачальною організацією, оскільки має технічні засоби транспортування та розподілу теплової енергії.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону:

1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір);

2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір);

3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.

Отже, відповідач 2 як теплопостачальна організація є виконавцем комунальної послуги з постачання теплової енергії мешканцям будинку через колективного споживача, яким є відповідач 1, шо не суперечить закону.

Частиною 1, ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах. З викладеного слідує, що питання визначення Виконавця послуг з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ) має бути вирішено теж загальними зборами.

Підсумовуючи викладене зазначаємо, що чинне законодавство з метою дотримання прав та інтересів всіх споживачів у багатоквартирному будинку передбачає обрання виконавця послуг та визначення моделі організації договірних відносин виключно на підставі рішення співвласників.

Суд не бере до уваги аргументи позивача що наявність спірного договору є перепоною для укладення між ОСОБА_1 та КП «Київтеплоенерго» Типового договору, оскільки, як вбачається з доданих до справи документів, між Позивачем ОСОБА_1 та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» в особі Комунального концерну «Центр комунального сервісу» укладено у паперовому вигляді договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню від 14 лютого 2019 № 00100.

Відповідно до п. 40 вищевказаного договору останній набирає чинності з моменту його опублікування і діє до 31.12.2019 року. Договір вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання/необхідність перегляду. Відтак, суд вважає даний договір чинним, оскільки відомостей про зворотнє сторонами не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою. п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії врегульовані Правилами користування теплової енергії, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2017 № 1198 (Правила).

Відповідно до п. 3. Правил споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Пунктом 4 Правил визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Крім того. Ч. 2 ст. 275 Господарського кодексу України встановлено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Отже, укладення договору на постачання теплової енергії не суперечить нормам чинного законодавства та навіть встановлює обов`язок його укладення.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Пунктом. 3.1. Статуту відповідача-1 передбачено, шо підприємство має право здійснювати комерційно-господарську діяльність у тому числі укладати договори з фізичними та юридичними особами. Договір від імені Відповідача-1 підписано директором Підприємства.

Згідно з п.3.1., 4.4. Статуту відповідача-1 директор має повноваження на укладення договорів, угод.

При цьому зі змісту Статуту не вбачаються чинники, що обмежують директора у реалізації права на укладення правочинів.

Виходячи з викладеного, на момент укладення Договору у відповідача-1 був необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так, до матеріалів справи додається звертання-доручення про укладення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 05.07.2018 підписане Директором КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс».

Отже, Відповідач-1 самостійно виявив бажання укласти Договір.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На підставі укладеного договору відповідачем 2 здійснювалося постачання теплової енергії до об`єкту Відповідача-1 та проводилися відповідні розрахунки.

Враховуючи зазначене, умови Договору виконувались сторонами, тобто правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Підсумовуючи викладене, під час укладення Договору додержано всіх вимог передбачених ст. 203 Цивільного кодексу України, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Більше того, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 жовтня 2022 р. по справі № 333/5602/20 «Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Разом з тим, при вирішені спорів про визнання правочинів недійсними, оцінюючи обґрунтованість застосування такого способу захисту як оспорення правочину, суду необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені оспорюваним правочином, оскільки недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, на висновки якої систематично посилається у своїх постановах Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, зазначено, що «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин».

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог частини шостої статті81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що її права, як особи яка не є стороною оспорюваного Договору були порушені. Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вимог відповідача-1 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 8 500 грн, суд зазначає наступне.

Встановлено, що між адвокатським об`єднанням "ШЕНЛІ" та Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» укладено договір про надання правничої допомоги від 08 січня 2020 року № 3-20.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову представнику позивача в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 8 500 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у справі, пред`явивши позов про захист прав споживача, звільнений від сплати судового збору.

Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач за позовом про захист прав споживача звільнений від сплати судового збору, суд прийшов висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, судовий збір в розмірі 704,80 грн (одна немайнова вимога) належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 1,5,6,14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст.ст. 203, 215 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 259, 263 - 265, 274, 279, 353 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло сервіс», Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської місцевої державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання договору недійсним - відмовити.

Судовий збір в розмірі 704,80 грн належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач-1 - Комунальне підприємство з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло сервіс» - , адреса місцезнаходження: 02081, м. Київ, вул. Днпровська набережна, буд. 25-Б.

Відповідач-2 - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської місцевої державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - , адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, пл. Франка, буд. 5.

Суддя Р.В. Новак