УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2020 року

м. Київ

справа № 286/2136/19

провадження № 61-6863ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Жданової В. С., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Житомирської області, Головне управління Національної поліції в Житомирській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коростенська місцева прокуратура,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій Віктор Васильович, на постанову Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Житомирської області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коростенська місцева прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Житомирської області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коростенська місцева прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 26 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 484 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року апеляційну скаргу Коростенської місцевої прокуратури задоволено частково, рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 листопада 2019 року змінено; зменшено суму відшкодування, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , з 484 000 грн до 74 140,30 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений прокуратурою Житомирської області судовий збір у розмірі 6 148,50 грн.

Не погоджуючись із постановою Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій В. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині визначення розміру відшкодування і залишити в силі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 26 листопада 2019 року у цій частині.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій В. В., вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення і зменшуючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , Житомирський апеляційний судвиходив із того, що судом першої інстанції правильно встановлено наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому апеляційний суд вказав, що у зв`язку з неправомірним перебуванням під слідством і судом протягом 17 місяців і 23 днів позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 74 140,30 грн, визначеному судом з урахуванням фактичних обставин справи і відповідно до принципів розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що стягненню підлягає сума у розмірі 484 000 грн, оскільки доводи позивача щодо такого розміру завданої йому моральної шкоди не підтверджені належними доказами.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 6 вересня 2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000663 за фактом можливого неправомірного зберігання ОСОБА_1 нарізної вогнепальної зброї за місцем свого проживання за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу (далі - КК) України.

29 вересня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 263 КК України.

29 листопада 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 263 КК України.

Вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 5 червня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 263 КК України, та виправдано за недоведеністю його винуватості.

Апеляційним судом установлено, що згідно з витягом із медичної карти амбулаторного хворого 30 травня 2018 року ОСОБА_1 звертався до лікаря невропатолога зі скаргами на нестабільність артеріального тиску, напади серцебиття, тремору кінцівок, задишки, пітливості, загальну слабкість, підвищену стомлюваність, роздратованість, поганий сон. За результатами огляду ОСОБА_1 встановлено діагноз: ВСД, астеновретичний синдром з призначенням відповідного лікування на місяць. Також ОСОБА_1 звертався до лікаря 10 квітня 2019 року зі скаргами на головний біль, головокружіння, нудоту, поганий сон, слабкість, тривогу, за результатами яких йому встановлено діагноз кризового перебігу та призначено лікування.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено також статтею 1176 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Згідно з даною статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

Стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд апеляційної інстанції з поданих сторонами доказів установив, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 17 місяців і 23 дні, запобіжний захід ОСОБА_1 не обирався, належне ОСОБА_1 майно та кошти не арештовувались.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 74 140,30 грн, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості і виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Помилковими є твердження заявника про те, що стягнена згідно з постановою суду апеляційної інстанції сума відшкодування у розмірі 74 140,30 грн є недостатньою і її розмір необґрунтований.

У частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлений мінімальний розмір відшкодування заподіяної особі у зв`язку з перебуванням під слідство і судом моральної шкоди.

Частина друга цієї статті передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Апеляційний суд при визначенні розміру відшкодування виходив із засад розумності і справедливості та враховував тривалість досудового розслідування; наслідки, яких зазнав позивач.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження своїх вимог, що встановлено судом апеляційної інстанції. Касаційний суд під час касаційного перегляду справи не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Тому доводи касаційної скарги у цій частині не впливають на правильність постанови суду апеляційної інстанції.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17, відхиляються касаційним судом, оскільки судове рішення у вказаній справі ухвалено за інших установлених судами обставин справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій В. В., на постанову Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій В. В., на постанову Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Налапій Віктор Васильович, на постанову Житомирського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Житомирської області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Коростенська місцева прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити адвокату Налапію Віктору Васильовичу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. С. Жданова

М. Є. Червинська