Провадження № 2/752/1261/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.11.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Оджубейської Д.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 08.12.2016 року між сторонами було укладено Договір № 723202 відповідно до якого відповідач зобов`язався надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Відповідно до умов зазначеного Договору позивач сплатив періодичні платежі із щомісячною винагородою на загальну суму 9927,90 гривень, про що надав до матеріалів справи квитанції.

Посилачись на застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, на несправедливість умов договору в зв`язку з дисбалансом прав та обов`язків сторін, позивач, керуючись положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» та положеннями ЦК України, просить суд визнати зазначений договір недійсним з моменту його укладення. Додатково просить стягнути з відповідача суму сплачених періодичних платежів у сумі 9927,90 гривень, моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2018 року, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, надано строк відповідачу на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ст.ст.174,178 ЦПК України відповідач скористався своїм правом та подав відзив.

Відповідно до поданого відзиву відповідач зазначив про те, що 08.12.2016 року між сторонами укладено Договір № 723202 відповідно до якого відповідач зобов`язався надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Передбачені умови Договору дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в Договорі - Періодичні платежі. Розмір одного Періодичного платежу становить 0,8333%, або 1/120 від ціни автомобіля. Учасник зобов`язується сплатити таку кількість Періодичних платежів, яка є достатньою для сплати повної ціни автомобіля - тобто всього 120 внесків. Учасник вправі сплачувати щомісяця, як мінімум, один Періодичний платіж разом з щомісячною винагородою. Сплачені всіма учасниками певної групи періодичні платежі складають «Фонд групи» Саме за рахунок фонду групи щомісяця придбаваються автомобілі, які за визначеним Договором механізмом передаться кожному учаснику певної групи. Відповідно до п.19.2 ст.19 Договору позивач погодився з зазначеними умовами шляхом підписання цього Договору та Додатків до нього, що є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Відповідачем зазначено, що вищезазначена діяльність здійснюється у відповідності до Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінасових послуг» та Постанови КМУ №913 від 07.12.2016 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг». В зв`язку з вищевикладеним відповідач просив відмовити позивачу у позові.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2019 року, підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Позивачем подана заява про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, з підстав, зазначених у відзиві, посилаючись на його необгрунтованість та відсутність підстав, визначених законом для недійсності правочину.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.12.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» укладено Договір №723202 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару - автомобіля у групі, предметом якого є надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля.

Договір укладено шляхом його підписання сторонами та підписання Додатку №1 та Додатку №2, які є невід`ємними його частинами.

Статтею 19 Договору визначено, що підписанням Договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та додатків до нього. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї, що засвідчив своїм підписом.

На виконання умов договору позивач сплатив періодичні платежі із щомісячною винагородою у загальній сумі 9927,90 гривень, про що свідчать квитанції від 08.12.2016 року №19, від 22.12.2016 року №5, від 13.01.2017 року №26.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, яка регламентує свободу договору, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до статті 19 Договору підписання останнього та додатків до нього є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї.

Таким чином, судом встановлено, що позивач погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання шляхом сплати періодичних платежів.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, зазначених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1 , відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах») .

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

Аналіз Ліцензійних умов свідчить, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Доводи позовної заяви, про те, що Договір укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, що вводить споживача в оману, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не заслуговують уваги з наступних підстав.

Так, поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

У системі придбання автомобілів у групах «АвтоТак», ТОВ «Авто Просто» здійснює лише адміністрування фінансових коштів, що, як зазначалось підпадає під поняття «фінансова послуга» в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг».

Отже, суд приходить до висновку про те, що не вбачається наявність істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін Договору № 723202 від 8 грудня 2016 року, оскільки умови Договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 5 Розділу І Договору передбачено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов`язань, передбачених договором.

Враховуючи зазначене, підстави для визнання недійсним спірного Договору та стягнення сплачених позивачем періодичних платежів у розмірі 9927,90 гривень відсутні, оскільки на момент його укладення позивач був ознайомлений з умовами Договору, засвідчив своїм підписом згоду на його умови, а умови Договору не суперечать чинному законодавству України.

Звертаючись до суду позивач просить стягнути відшкодування моральної шкоди, у розмірі 10 000 гривень, яка виразилася у моральних стражданнях та необхідності додаткових зусиль для організації звичного способу життя.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

В даному випадку, судом не встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок дій відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О.Колдіна