Справа № 653/792/20
Провадження № 2/653/572/20
РІШЕННЯ

іменем України

25 травня 2020 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Карпенко І.Д.

представника відповідача Кучми Н ОСОБА_1 В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 27 жовтня 2010 року у розмірі 136332 грн. 13 коп. та судові витрати у сумі 2102 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 27 жовтня 2010 року.

Вказує, що відповідач, при підписанні анкети заяви підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідач була повністю проінформована про умови кредитування. Відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та була ознайомлена з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів.

ОСОБА_2 належним чином не виконала зобов`язання за договором, не надавала своєчасну грошові кошти для погашення заборгованості внаслідок чого виникла заборгованість.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності.

Вказує, що дійсно зверталась до банку та оформлювала заявку на отримання кредиту та підписала заяву без номеру від 27 жовтня 2010 року, в якій зазначено, що вона ознайомилась з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку та виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна», проте з Умовами надання кредиту фізичним особам ознайомлена не була, про що свідчить відсутність у доданому до позову примірнику підпису відповідача. Крім того в самій заявці на отримання кредиту відсутні відомості про погодження сторонами умов та строків кредитування, збільшення відсотків, строку позовної давності. Вказує, що у червні 2014 року нею було втрачено банківську карту та в подальшому вона не користувалась картковим рахунком, про що свідчать відомості з розрахунку банка, де станом на 04 травня 2014 року залишок тіла кредиту складає 4551 грн. 19 коп. без прострочки платежів. Останній платіж відповідач здійснила 03 квітня 2014 року на суму 2000 грн. Наголошує, що до моменту втрати кредитної карти сумлінно користувалась картою та від 01 червня 2014 року банку стало відомо про неналежне виконання відповідачем зобов`язання по поверненню кредитних коштів. Враховуючі, що термін кредитування не був визначений сторонами, то саме цю дату необхідно вважати датою початку перебігу строку позовної давності. З огляду на звернення позивача до суду з пропущеним строком позовної давності просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні була відсутня. Її представник за довіреністю - ОСОБА_3 підтримала позицію, викладену у відзиві та заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку№ б/н від 27 жовтня 2010 року, за яким отримала картку із правом на отримання кредитних коштів в межах ліміту, встановленого банком.

27 жовтня 2010 року відповідачем було також підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN8901, в якій, серед іншого, визначені базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок непогашеної заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 2,5 %, розміри пені, штрафів та комісій. У довідці зазначено, що відповідач з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений.

Звернення позивача до суду зумовлено тією обставиною, що відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 29 лютого 2020 року становить 573146 грн. 34 коп., що складається з заборгованості за кредитом 4551 грн. 19 коп., заборгованості завідсоткам за користування кредитом 562345 грн. 15 коп., заборгованості за пенею та комісією 6250 грн.

Пред`являючи позовні вимоги позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 136332 грн. 13 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4551 грн. 19 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27 жовтня 2010 року по 29 червня 2018 року - 131780 грн. 94 коп.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися суд виходить з наступного.

Згідно до вимог статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, а саме заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи позов в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за заявою від 27 жовтня 2010 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Оцінюючи доводи позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви між ним та банком був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, суд вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, ухваленого в аналогічних правовідносинах, зміст якого зводиться до того, що роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин (27 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 березня 2020 року).

Так, відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 жовтня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Більш того, відповідач у відзиві наголошувала на тому, що вона не була ознайомлена із умовами надання кредиту, долученими до позову, про що свідчить відсутність її підпису про це.

Підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить умови кредитування щодо визначення базової процентної ставки в місяць, розміру пені, штрафів та комісій, проте звернення позивача до суду зумовлено тим, що договірні відносини між сторонами виникли саме внаслідок підписання відповідачем заяви, яка разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним та Банком договір, оцінка щодо яких надана судом вище.

Щодо клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідачкою була заявлена така вимога до винесення рішення у справі.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

Із наданих банком розрахунків заборгованості за договором б/н від 27 жовтня 2010 року, вбачається, що останній платіж відповідач здійснила 03 квітня 2014 року, поклавши на рахунок 2000 грн.

Відповідач наголошує, що у червні 2014 року нею було втрачено карту та відповідно, вона перестала нею користуватися.

З наданого розрахунку вбачається, що дійсно жодні операції за карткою НОМЕР_1 (термін дії якої травень 2016) з травня 2014 року не здійснювались.

Банк продовжував нараховувати відсотки та штрафи по договору на карту НОМЕР_2 (термін дії серпень 2014).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо перевипуску таких карток та його погодження з відповідачем.

23 жовтня 2017 року банк направив відповідачу вимогу про усунення порушень за кредитним договором. В подальшому за заявою банку від 30 вересня 2017 року нотаріусом був вчинений виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості в розмірі 82202 грн. 30 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Вказані обставини встановлені рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 24 квітня 2019 року у справі № 653/1089/18, яким позов ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Бондар І.М., ВДВС Генічеського ГТ УЮ в Херсонській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню було задоволено та визнано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості в розмірі 82202 грн. 30 коп. таким, що не підлягає виконанню.

До вказаних правовідносин не можуть бути застосовані строки позовної давності, зазначені у пункті 1.1.7.31 витягу з «Умов та правил надання банківських послуг», за яким позовна давність щодо вимог банку по поверненню кредиту, сплати процентів за використання кредиту, винагороди, неустойки пені, штрафів та витрат банку становить - 50 років.

Вказані умови були встановлені банком в односторонньому порядку та не приймаються судом з огляду на вищевказані висновки суду із урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Такий висновок також відповідає постановам Верховного Суду України у справах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та № 6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року. Згідно з позицією Верховного Суду України щодо застосування статті 259 ЦК України, висловленою у цих справах. Умови, згідно яких установлено збільшено позовну давність, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо умови не містять підпису позичальника.

З урахуванням вищевикладеного, суд погоджується із позицією відповідача щодо настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості.

Доказом цього є те, що згідно наданих банком розрахунків заборгованості за договором б/н від 27 жовтня 2010 року, останній платіж відповідач здійснила 03 квітня 2014 року, прострочення платежу та тіла кредиту настало з 30 травня 2014 року та складає 4551 грн. 19 коп.

Разом з тим, позивач звернувся до суду лише 23 березня 2020 року. Вчинення виконавчого напису за заявою банку від 30 вересня 2017 року, що в подальшому був оскаржений та скасований також здійснений поза строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

В порушення вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких обґрунтувань поважності причин пропуску звернення до суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із пропуском АТ КБ «Приват Банк», передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку давності для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Нормами ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі зазначеного та керуючись ст. ст. 252, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 530, 536, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 ЦК України ст. ст. 10, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлений 01 червня 2020 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова