Справа № 524/9267/19
Провадження №2/524/1020/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі судового засідання Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Полтавської області, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про встановлення фактів проживання та укладення договору найму житлового приміщення, -
У грудні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою до КГЖЕП «Автозаводське», ТОВ «Житлорембудсервіс», Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання договору найму житла укладеним.
В обґрунтування позову вказувала, що із 16 грудня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та стала спільно з ним проживати у АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_3 11 травня 1995 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі обмінного ордеру № 152, що був виданий на підставі рішення Кременчуцького МВК за № 32/17 від 11 травня 1995 року.
ОСОБА_2 мешкав у цьому житловому приміщенні із ОСОБА_3 , як з дружиною, до моменту розірвання шлюбу з нею за вищевказаною адресою. Він став квартиронаймачем цього приміщення з 05 грудня 1997 року, згідно акту про не проживання від 12 листопада 1997 року та згідно цього ж акту не проживає там з 11 травня 2007 року.
Вона сама, ОСОБА_1 , значиться зареєстрованою у цьому помешканні із 10 травня 2007 року відповідно до вказаного вище акту та довідки про реєстрацію місця проживання.
Зазначала, що 25 травня 2007 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано і з цього часу вона стала проживати у кімнаті сама. Після вибуття ОСОБА_2 особовий рахунок на кімнату у грудні 2007 року було переведено на неї. Крім того, 15 жовтня 2009 року між ТОВ «Житлорембудсервіс» та нею було укладено договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території № 2100.
ВАТ «Полтаваобленерго» у своїй відповіді від 19 листопада 2019 року підтвердив той факт, що 08 липня 2010 року між нею та ВАТ «Полтаваобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією, а також було відкрито особовий рахунок. Також, ПрАТ «Кременчукгаз» у своїй відповіді від 19 листопада 2019 року підтвердив відкриття особового рахунку на неї, позивача, із 18 червня 2012 року.
Звертає увагу, що із 10 травня 2007 року і по теперішній час вона безперервно та на законних підставах проживає у кімнаті АДРЕСА_2 . У цій кімнаті вона зареєстрована одна та є наймачем житлового приміщення, на її ім`я відкрито особовий рахунок та за яким вона сплачує вартість наданих їй житлово-комунальних послуг.
Вказувала, що у грудні 2018 року звернулася до КП «Квартирне управління» із заявою про приватизацію кімнати у вищезгаданою адресою, але дане питання не було розглянуто та надано письмову відповідь про неможливість визнати її наймачем кімнати. Із інших наданих відповідей постає, що приватизація кімнати у гуртожитку можлива лише у разі тривалого проживання у ньому, тобто постійного проживання п`ять і більше років.
Посилалася на те, що вона самостійно сумлінно виконувала обов`язки за Договором найму житла з 15 жовтня 2009 року. Проживання та реєстрація у спірному житловому приміщенні на час звернення із заявою про приватизацію кімнати, сплата комунальних витрат на підставі цього договору, свідчить про передачу їй кімнати на умовах договору найму.
23 серпня 2018 року між нею та КГЖЕП «Автозаводське» було укладено договір найму житла, який фактично дублює договір № 2100 від 15 жовтня 2009 року.
Просила визнати відносини, що склалися між нею та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла.
Ухвалою судді від 24 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху для усунення недоліків (а.с. 29).
20 січня 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано уточнену позовну заяву (а.с. 34-36).
В уточненому позові позивачем було зазначено відповідачем Кременчуцьку міську раду Полтавської області, третіми особами КГЖЕМ «Автозаводське», ТОВ «Житлорембудсервіс», КП «Квартирне управління Кременчуцької міської ради, Кременчуцьку філію ПАТ «Полтаваобленерго», ПрАТ «Кременчукгаз», КП «Кременчукводоканал».
Остаточно позивач просила визнати факт її проживання з 10 травня 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 , визнати відносини, що склалися між нею та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла.
22 січня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі сторін та третіх осіб (а.с. 56).
04 лютого 2020 року до суду від третьої особи ПрАТ «Кременчукгаз» надійшли письмові пояснення по справі (а.с. 66-67).
Вказували, що позивачу ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 з 18 червня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 . Факт постійного проживання позивача за вказаною адресою ними не оспорюється.
10 лютого 2020 року до суду від відповідача Кременчуцької міської ради надійшов відзив на позов (а.с. 80-85).
Вказували, що заперечують проти позову. Позивачем ОСОБА_1 у грудні 2018 року було подана заява щодо приватизації нею кімнати у гуртожитку разом із документами. Однак, КП «Квартирне управління» 17 грудня 2018 року у своїй відповіді повідомило, що її заява була залишена без опрацювання, оскільки нею не було підтверджено факт її проживання у гуртожитку за договором найму протягом тривалого часу. Вважають, що для ОСОБА_1 з 23 серпня 2018 року розпочався відлік часу, коли вона проживає у гуртожитку на правових підставах. Крім того, вважають, що посилання позивача на договір № 2100, який нібито дублює договір найму приміщення є недоречним, оскільки ці договори не є тотожними.
Просили відмовити у задоволенні позову.
11 лютого 2020 року до суду від третьої особи КП «Кременчуцьке квартирне управління» Кременчуцької міської ради надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 89-92). Поданий відзив на позов є повністю тотожним поданому відзиву Кременчуцькою міською радою.
Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 96).
27 лютого 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-113). Дана відповідь по своїй суті є повторенням позовної заяви та уточненої позовної заяви.
10 березня 2020 року до суду від КП «Кременчуцьке квартирне управління» Кременчуцької міської ради надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с. 117-118), яке є повторенням раніше поданого відзиву на позов.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не прибули, просили справу розглядати без їх участі, заявлений позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, про що надали письмові заяви.
Представники відповідача Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибув. Адміністрація зазначеної особи надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Проти позову заперечували, підтримали поданий відзив на позов.
Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибув з невідомих причин, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки у судове засідання свого представника суду не повідомили. Своє ставлення до позову не висловили, відзив на позовну заяву, відповідності до ст. 178 ЦПК України, не подавали.
Представники третіх осіб КГЖЕП «Автозаводське», КП «Квартирне управління», АТ «Полтаваобленерго» в особі його Кременчуцької філії у судове засідання не прибули Адміністрації зазначених осіб надали до суду заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.
Представники третіх осіб ТОВ «Житлорембудсервіс» та КП «Кременчукводоканал» у судове засідання не прибули з невідомих причин. Адміністрації цих осіб були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки у судове засідання своїх представників суду не повідомили.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Судом достовірно встановлено, що 11 травня 1995 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради народних депутатів Малинніковій Світлані Хомівні (російською мовою « ОСОБА_5 ») було видано ордер № 152 на вселення у кімнату АДРЕСА_2 (а.с. 6). За даною адресою ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_2 до розірвання з ним шлюбу.
З 05 грудня 1997 року квартиронаймачем за даною адресою став ОСОБА_2 , що підтверджується Актом про непроживання від 12 листопада 2007 року, складеного комісією ДП ЖЕД КП «Квартирне управління» (а.с. 5).
16 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_1 , що постає із свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданого Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 4).
25 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 25 серпня 2007 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 8).
Як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 була зареєстрована у приміщенні до розірвання нею шлюбу із ОСОБА_2 , тобто як член сім`ї наймача.
Згідно Акту про непроживання б/н від 12 листопада 2007 року, складеного комісією представників ДП ЖЕД КП «Квартирне управління» у присутності мешканців кімнати АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та АДРЕСА_4 5 ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , зі слів сусідів, з 11 травня 2007 року. Його особистих речей в кімнаті немає. Оплату за комунальні послуги вносить дружина ОСОБА_1 (а. с. 5).
Із відповіді ТОВ «Житлорембудсервіс» № 01-05/710 від 21 грудня 2019 року постає, що у грудні 2007 року особовий рахунок № НОМЕР_1 за вказаною адресою було переведено на ОСОБА_1 , 15 жовтня 2009 року ТОВ «Житлорембудсервіс» уклав із ОСОБА_1 договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території № 2100 (а.с. 12).
Своїм листом за № 10/8926 від 20 листопада 2019 року КП «Кременчукводоканал» повідомило, що з грудня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 16).
08 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Полтаваобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією, а також відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 , що походить із відповіді Кременчуцької філії АТ «Полтаваобленерго» № 13-13-02/3054-1 від 19 листопада 2019 року (а.с. 14).
Із листа ПрАТ «Кременчукгаз» № 29/5470 від 19 листопада 2019 року вбачається, що з 18 червня 2012 року за вказаною адресою був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 (а.с. 15).
23 серпня 2018 року між КГЖЕП «Автозаводське» та ОСОБА_1 було укладено Договір найму житла АДРЕСА_5 (а.с. 18), відповідно до якого їй було надано, як наймачу, у безстрокове користування кімнату АДРЕСА_2 (п. 1.1. Договору найму житла).
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради із документами щодо приватизації займаної неї кімнати.
Однак, у грудні 2018 року подані нею документи були повернуті позивачу органом приватизації із відмовою у такій приватизації. Із листа № 01-12/379 від 13 вересня 2019 року (а.с.17) вбачається, що приватизація кімнати у гуртожитку можлива, якщо підтверджено факт проживання у гуртожитку протягом тривалого часу постійно сукупно п`ять і більше років. Крім того, посилаючись на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вказують у листі, що приватизація можлива лише для осіб, які проживали у гуртожитку протягом тривалого часу виключно за договором найму жилого приміщення.
Не погодившись із зазначеним позивач звернулася до суду із відповідним позовом.
Вирішуючи позов в частині встановлення факту проживання у гуртожитку із 10 травня 2007 року, тобто протягом тривалого часу і більше п`яти років, суд виходить з наступного.
Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Зі змісту норми ст. 310 ЦК України вбачається, що фізична особа має право на місце проживання.
Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Як передбачено ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно ст. 3 до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року місце проживання фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Поняття гуртожитків визначено положеннями ст. 127 ЖК України, де передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Відповідно до пункту 1 розділу 2 Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про гуртожитки» № 84 від 27 квітня 2015 року, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.
Тобто, Законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.
Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах.
На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 саме в порядку та на умовах, передбачених нормами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зареєструвала своє постійне місце проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивачем дотримано умову щодо реєстрації місця свого проживання.
Другою обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому даний Закон України не містить визначення «законні підстави».
Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.
У даному випадку, позивач ОСОБА_1 була вселена до спірної житлової площі (кімнати у гуртожитку) та зареєстрована у ній з 10 травня 2007 року, як член сім`ї квартиронаймача ОСОБА_2 , як його дружина після реєстрації шлюбу з ним ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.
З огляну на зазначене, суд прийшов до беззаперечного висновку, що ОСОБА_1 проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 із 10 травня 2007 року постійно, тобто більше 5 років, відтак вона набула права на приватизацію цієї кімнати, в якій вона постійно проживає.
Однак, у зв`язку з тим, що ордер на кімнату № НОМЕР_4 від 11 травня 1995 року, в якій позивач фактично проживає, виданий не на неї, а договір найму житла був укладений нею фактично лише 23 серпня 2018 року, вона позбавлена можливості приватизувати кімнату, що є обмеженням прав мешканців гуртожитків.
За таких обставин, з метою реалізації передбачених законом прав на приватизацію кімнати у гуртожитку, необхідно встановити факт, який має юридичне значення стосовно проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 із 10 травня 2007 року (тобто більше п`яти років), відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Вирішуючи позов в частині визнання відносин, що склалися між позивачем та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла, тобто встановлення факту укладання такого договору, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат.
Правовідносини найму житла врегульовані гл. 58 ЦК України. Так, згідно із ст. 810, 811, 812, 813 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Виходячи із приписів статті 158 Житлового Кодексу України, ч. 1 статті 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі.
У процесі розгляду справи судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 вселилася у спірне житлове приміщення кімнату у гуртожитку, як член сім`ї (дружина) наймача ОСОБА_2 .
У подальшому, а саме з 10 травня 2007 року і по даний час, позивач є зареєстрованою у даному приміщенні.
Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Судом було встановлено, що 11 травня 2007 року квартиронаймач ОСОБА_2 , забравши особисті речі із кімнати АДРЕСА_6 , виїхав та перестав у ній проживати, однак, в даній кімнаті залишилася проживати позивач ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Такі приписи містяться і у ст. 106 ЖК України.
Отже, суд констатує, що позивач ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача ОСОБА_2 набула право на переоформлення договору найму відповідно до фактичного проживання.
Позивачем ОСОБА_1 не було надано суду як доказів її звернення до відповідачів із заявами про укладення (переоформленням) на неї договору найму кімнати у гуртожитку після вибуття колишнього наймача ОСОБА_2 і до 23 серпня 2018 року, так і доказів ухилення відповідачів від укладання цього договору із позивачем.
Сам по собі факт переоформлення особових рахунків надавачами послуг на позивача, укладання із нею договорів про надання послуг, її своєчасна оплата за надані житлово-комунальні послуги свідчить про наявність лише відповідних житлових відносин, але не дає підстав вважати що було юридично укладено договір найму житла між позивачем і відповідачами.
Частиною 1 ст. 811 ЦК України встановлено обов`язкову форму для договору найму житла, відповідно до якої договір найму житла укладається тільки у письмовій формі.
Тобто, неможливе визнання відносин такими, що ознаками відповідають договору найму житла, оскільки такі відносини мають бути виражені в укладеному договорі.
За таких обставин, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
При подачі позову до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, як інвалід 2 групи (а.с. 11).
Судом позовні вимоги були задоволені частково на однією позовною вимогою.
Враховуючи, що позов задоволено частково, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст. 41 Конституції України, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» ст. ст. 29, 310, 379, 811, 824 ЦК України, ст. ст. 63-64, 106, 127, 158 ЖУ України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280-282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 із ІНФОРМАЦІЯ_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
-Кременчуцька міська рада Полтавської області, місцезнаходження: м. Кременчук, площа Перемоги, буд. 2;
-Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, місцезнаходження: м. Кременчук, площа Перемоги, буд. 2;
Повне рішення виготовлено 18 травня 2020 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19).

Суддя: