КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6704/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020року місто Київ

справа № 753/20451/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання наказу органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсними, визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просили:

визнатинедійсним наказ №55923 від 16 вересня 2015 року сектору (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної вмісті Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ;

визнатинедійсним свідоцтво від 16 вересня 2015 року про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обгрунтування вимог посилалися на те, що 24 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.
Вказували на те, що оскільки ОСОБА_1 з 05 серпня 1992 року перебував на квартирному обліку, то після реєстрації шлюбу до Головного квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України в квартирну справу були внесені нові дані про склад сімї, тобто дружину - ОСОБА_2 та її на той час двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Зазначали, що в кінці 2007 року позивач ОСОБА_2 захворіла і готувалась до операції. Відповідач ОСОБА_1 під час відвідування останньої у лікарні повідомив, що вони не отримають квартири, їх знято з квартирного обліку і він виїжджає з міста Києва на батьківщину доглядати хворого батька і тому вимагає розлучення, на що позивач ОСОБА_2 попросила зачекати з розлученням до її виписки з лікарні, але з того часу вона більше відповідача не бачила.
Зауважували, що вгрудні 2006 року ОСОБА_2 виявила втрату свого паспорта і по її заяві 13січня 2007 року Святошинським РУГУ МВС України в містіКиєві їй був виданий новий паспорт, а втрачений визнаний недійсним.

Позивачі посилалися на те, що ОСОБА_2 , намагаючись оформити розлучення з ОСОБА_1 , звернулася до органів ВРАЦС Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, де дізналася, що шлюб між нею та відповідачем було розірвано 11 вересня 2008 року за їх спільною заявою, хоча вона ніякої заяви на розлучення не подавала і не підписувала.
Вказували, що в січні 2016 року позивач ОСОБА_2 дізналася, що ОСОБА_1 отримав чотирьохкімнатну квартиру, будучи в шлюбі з нею, тобто ордер на квартиру був виданий і на неї, а також і на її тоді ще неповнолітніх дітей.
Зазначали, що з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було з`ясовано, що відповідач ОСОБА_1 одноособово приватизував спірну квартиру на своє імя, чим свідомо позбавив позивачів права користування даною квартирою, а також права на частку в приватизації цієї ж квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Визнано наказ №55923 від 16 вересня 2015 року сектору (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 недійсним.
Визнано свідоцтво НОМЕР_1 від 16 вересня 2015 року про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним.
Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції протиправно прийняв позовну заяву до розгляду, оскільки позивачами у позові було заявлено три немайнові вимоги, а судовий збір було сплачено лише за дві немайнові вимоги.
Вказував, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що нібито ОСОБА_2 лише в 2016 році дізналася про отримання ним чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності, оскільки після 02 червня 2008 року, тобто після отримання ним ордеру на вказану квартиру, він відразу ж повідомив про це ОСОБА_2 та її дітей, і запропонував вказаним особам зареєструватися в квартирі за вказаною адресою та користуватися житлом на законних підставах, як особам, які потребували покращення житлових умов і отримали їх внаслідок перебування в черзі на квартирному обліку. Однак, позивачі відмовилися реєструватися в отриманій ним за ордером квартирі.
Зазначав, що ОСОБА_2 , продовжувала перебувати на квартирному обліку для покращення житлових умов себе та дітей, будучи при цьому його офіційною дружиною, і надавши йому довідку, при отриманні ним ордеру, про те, що вона не перебуває на квартирному обліку.
Зауважував, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_2 було умисно отримано інший (новий) паспорт, взамін нібито втраченого старого, в якому були відсутні дані про нього як про її офіційного чоловіка.
Посилався на те, що факт його розлучення з ОСОБА_2 08 серпня 2008 року, нічим не оспорений і є встановленим юридичним фактом.
Вказував, що позивачі ще у 2008 році знали про отримання ним спірної квартири і про своє право вселитися та користуватися нею, але добровільно від цього відмовилися, тому вважає, що строк позовної давності почався для ОСОБА_2 та для ОСОБА_6 з червня 2008 року, а для ОСОБА_7 з моменту настання його повноліття, тобто з 15 травня 2010 року, а тому строки давності для звернення до суду з даним позовом у позивачів давно минули, але судом першої інстанції даний факт при ухваленні рішення не було враховано і не було застосовано строки позовної давності.
Зазначав, що судом першої інстанції у неповному обсязі з`ясовано той факт, що позивач ОСОБА_2 та її діти взагалі не потребували покращення житлових умов, оскільки 27 червня 2011 року ОСОБА_2 , отримала за договором дарування від 09 червня 2011 року житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Зауважував, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що ОСОБА_2 , з метою отримання квартири за адресою: АДРЕСА_4 , було подано до Святошинської в місті Києві РДА завідомо неправдиву інформацію, а точніше інформацію про нібито відсутність в неї чоловіка в період, в який вона перебувала з ним в шлюбі, і про відсутність як факту самого шлюбу так і факту розлучення з ним, тобто в момент постановки на облік як особи, що потребує покращення житлових умов вона не вказала про нього жодних даних, оскільки знала що вони розлучені.
23 квітня 2020 року від позивачів на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі мали право користування спірною квартирою, останні не позбавлені такого права судовою інстанцією, тому приватизація квартири ОСОБА_1 порушила таке їх право, так як вони також мали право на приватизацію жилого приміщення і кожний для себе, чим не змогли скористатись з вини відповідача.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який було розірвано 11 вересня 2008 року.

На день реєстрації шлюбу між сторонами, ОСОБА_2 мала від першого шлюбу двох на той час неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач зазначала, що оскільки ОСОБА_1 з 05 серпня 1992 року перебував на квартирному обліку, то після реєстрації шлюбу з нею до Головного квартирно-експлуатаційного Управління Міністерства оборони України в квартирну справу були внесені нові дані про склад сімї, тобто на квартирний облік разом з відповідачем ОСОБА_1 були поставлені його дружина ОСОБА_2 та її на той час неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
На підставі розпорядження Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації №2127 від 21 листопада 2007 року «Про надання жилої площі військовослужбовцям гарнізону міста Києва» було вирішено надати ОСОБА_1 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 на родину з шести осіб (він, дружина - ОСОБА_2 , дочка дружини - ОСОБА_5 , син дружини - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_9 , мати - ОСОБА_10 ) із зняттям з квартирного обліку (а.с.100).
Також у даному розпорядженні вказано, що ОСОБА_1 в даний час проходить службу в Головному військовому представництві Міністерства оборони України, проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_6 (він, дружина, дочка та син дружини, батько, мати).
02 червня 2008 року ОСОБА_1 отримав ордер №007863 серія Б на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 73,40 кв.м на сімю з 6 осіб: він - ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , дочка дружини - ОСОБА_5 , син дружини - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_9 , мати - ОСОБА_10 (а.с.46).
Згідно технічного паспорту спірна квартира є чотирьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 73,40 кв.м, загальною площею 129,1 кв.м (а.с.45).

Як вбачається з копії матеріалів приватизаційної справи на спірну квартиру, 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 подав до Голови Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації заяву, в якій просив надати йому у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.37). До заяви було додано довідку про склад сімї та документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.

Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, виданій ЖЕК 2617, у квартирі (будинку) за адресою: АДРЕСА_2 мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» одна особа: ОСОБА_1 (наймач, 1953 року народження, дата реєстрації у квартирі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
16 вересня 2015 року сектором (органом) приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було видано наказ №55923 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » та прийнято рішення про передачу вказаної вкартири ОСОБА_1 у приватну власність (а.с.36).
На підставі даного наказу, 16 вересня 2016 року сектором (органом) приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації Грибкову В.П. було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.39).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що вони не знали про факт отримання відповідачем спірної квартири та про її приватизацію. Вказували на те, що відповідачем ОСОБА_1 свідомо було здійснено приватизацію спірної вкартири лише на себе, що позбавило позивачів права користування даною квартирою, а також права на частку в приватизації цієї ж квартири.
Згідно з статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
У преамбулі вказаного Закону визначено, що цей Закон визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб ужитлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно з ч.ч.1, 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири- музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Пунктом 5 статті 5 Закону передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Відповідно до ч.ч.1, 3, 10 статті 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом.
Загальні положення, склад документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян на момент приватизації Відповідачем ОСОБА_1 спірної квартири АДРЕСА_1 визначалися Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення), затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року №396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404.
Положення затверджене відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №717.
Відповідно до пункту 1 Положення (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Положення визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
Згідно з пунктом 4 зазначеного Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Вищевказаним Положенням визначено склад документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян.
Відповідно до пункту 13 Положення, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).
Пунктом 17 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Згідно з абзацами 1-9 пункту 18 Положення, громадянином до органу приватизації подаються:
оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у
гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;
копію документа, що посвідчує особу;
технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку;
довідка про склад сім`ї та займані приміщення;
копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);
документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації
державного житлового фонду;
копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації;
заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири
(будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Відповідно до абзаців 1, 2 та 4 пункту 19 Положення, довідка про склад сім`ї та займані приміщення (далі - довідка) береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток.
У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюють згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються на підприємстві (організації) по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку (гуртожитку), при необхідності уточнення даних для приватизації (у тому числі нумерації кімнат у гуртожитку) підприємство (організація) по обслуговуванню житла відновлює інвентаризаційні матеріали через суб`єкта господарювання, який здійснює технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 20 Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.
Як вбачається з копії матеріалів приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 до органу приватизації було надано повний перелік документів, передбачений п.18 Положення, а саме:
заяву встановленого зразка на приватизацію квартири від 04 вересня 2015 року (вх. №55923 від 08 вересня 2015 року);
копію паспорта серія НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України від 09 жовтня 2008 року;
копію технічного паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , виготовлено станом на 26 серпня 2015 року ТОВ «Техсервісбуд»;
довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, видану ЖЕК-2617;
копію ордера №007863 серія Б на жиле приміщення, видане Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією 02 червня 2008 року на 6 осіб;
довідки з попередніх місць проживання, що підтверджують невикористання ОСОБА_1 житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;
копію посвідчення «Ветеран військової служби» серія НОМЕР_3 , видане Київським міським військовим комісаріатом Міністерства Оборони України у липні 2008 року, що дає право на пільгові умови приватизації.
При цьому, з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах,за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
Заява для приватизації спірної квартири була подана лише ОСОБА_1 , який проживав та був зареєстрований на момент приватизації в спірній квартирі.
Будь-яких відомостей чи письмової згоди відсутніх членів сім`ї до заяви відповідачем ОСОБА_1 до органу приватизації надано не було.
У довідці, виданій «ЖЕК-2617» №26 від 30 липня 2015 року зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 17 липня 2008 року по 31 липня 2008 року та з 14 грудня 2008 року по теперішній час. На підставі ордеру у квартирі були зареєстровані: ОСОБА_9 в період з 17 липня 2008 року по 18 жовтня 2012 року, ОСОБА_10 з 17 липня 2008 року по 01 листопада 2012 року. ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ніколи не реєструвались за вищевказаною адресою (а.с.53).
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 на час приватизації спірної квартири у вересні 2015 року мав право користування нею, згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мав беззаперечне право на участь у приватизації квартири, оскільки був в ній зареєстрований, останній подав до органу приватизації повний пакет документів, передбачений п.18 Положення, а відтак колегія суддів вважає, що сектором (органом) приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з дотриманням положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вищевказаних нормативних актів правомірно було здійснено приватизацію квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушень органом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації норм чинного законодавства України щодо підстав і порядку проведення приватизації спірної квартири, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсними.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду не заперечувала той факт, що вона та її діти не проживали та не були зареєстровані у спірній квартирі.
Доказів того, що за позивачами зберігалося право на спірну квартиру, останніми також надано не було.
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову.
Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не знала, що ОСОБА_1 отримав чотирьохкімнатну квартиру, будучи в шлюбі з нею, тобто ордер на квартиру був виданий і на неї, а також і на її тоді ще неповнолітніх дітей, а тому, приватизувавши спірну квартиру лише на себе, відповідач ОСОБА_1 порушив конституційне право позивачів на житло колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно з п.70 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, (який був чинний на час видачі ОСОБА_1 ордеру на спірну квартиру), ордер вручається громадянинові, на імя якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх змінюють) членів сім`ї, включених до ордера.

Отже, зазначене спростовує факт відсутності відомостей у позивача ОСОБА_2 щодо отримання квартири відповідачем ОСОБА_1 , оскільки при отриманні ордеру ОСОБА_1 та члени його сім`їповинні були пред`являтися паспорти (або документи, що їх змінюють).
Як вбачається з листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 листопада 2018 року 3107-23/в704 ОСОБА_2 з родиною 3 особи (вона, син - ОСОБА_4 ; дочка - ОСОБА_5 ) перебувала на квартирному обліку при Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації з 28 липня 2011 року.
На підставі розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 січня 2006 року №1 ОСОБА_2 з родиною 3 особи (вона, дочка, син) надано однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_7 .
Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 травня 2014 року №295 затверджено наказ КП «Ремонтно- експлуатаційна організація-9» щодо надання ОСОБА_2 на період роботи робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (двірником) на родину 3 особи: вона, ОСОБА_2 ; дочка ОСОБА_5 ; син ОСОБА_4 , службової двокімнатної квартири АДРЕСА_8 , зі звільненням займаної службової квартири АДРЕСА_7 .
Розпорядженнями Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2016 року №172 квартира АДРЕСА_8 виключена з числа службових жилих приміщень КП «Керуюча компанія з обслуговування району м. Києва», а від 06 квітня 2016 року №215 ОСОБА_2 з сімєю з 3 осіб знято з квартирного обліку на підставі підпункту 1 пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивачі були та є забезпечені житлом, а відтак їх право на житло передбачене ст.41 Конституції України не порушено.
Таким чином, підстав для визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 правакористування спірним жилим приміщенням колегія суддів не встановила.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин строки позовної давностіколегія суддів не бере до уваги, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову позивачів.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В матеріалах справи міститься копія посвідчення, виданого ОСОБА_4 згідно якого пред`явник посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Разом з тим, особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, повязаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, повязаних з розглядом цих питань.
Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач ОСОБА_4 звернувся у данійсправі.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19.
У зв`язку з тим, що вказана цивільна справа не пов`язана з порушенням прав ОСОБА_4 саме як учасника бойових дій, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення його від сплати судового збору.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивачів на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 640 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання наказу органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсними, визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ,ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 судові витрати у розмірі по 640 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: