Ухвала

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 464/1362/17

провадження № 61-15335ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Львівське міське комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення із відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, яка задоволена, однак ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року судовий наказ скасований з підстав наявності між сторонами спору про право. З 01 липня 2014 року вважається укладеним договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води між ЛМКП «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м. Львові (виконавець), та споживачами (власниками, співвласниками, балансоутримувачами будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго», а також користувачами вищевказаних приміщень, квартир, або особами, зареєстрованими (прописаними) у таких приміщеннях, квартирах, будинках). Відповідачам як зареєстрованим мешканцям квартири АДРЕСА_1 надаються послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, за які споживачі зобов`язані сплачувати на рахунок ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак відповідачі належним чином не здійснюють оплату житлово-комунальних послуг внаслідок чого утворилася заборгованість з централізованого опалення за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 7 201,08 грн та за послуги гарячого водопостачання у розмірі 16 476,50 грн, а загалом на суму 23 677,60 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач з урахуванням уточнень просив стягнути із відповідачів на його користь заборгованість за надані послуги централізованого опалення за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 7 201,08 грн та за послуги гарячого водопостачання у розмірі 16 476,50 грн, а загалом на суму 23 677,60 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 23 677,60 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 як інвалід війни користується стовідсотковою пільгою з оплати за користування комунальними послугами, відмовили у стягненні заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з указаних осіб, та дійшли висновку, що такий обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг покладається лише на тих відповідачів, які постійно проживають у вказаному помешканні, а саме на ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які є фактичними користувачами таких послуг.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 23 677,60 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик