Справа № 755/51/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач - не з`явився,

відповідач - не з`явився,

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання батьківства, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м.Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання батьківства.

Згідно заявлених вимог, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що в 2001 році сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 . В свідоцтві про народження ОСОБА_3 вказано, що її батьком є ОСОБА_4 , однак вказані дані не відповідають дійсності та внесені до свідоцтва про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Сторони разом з донькою проживали в м.Києві до 2012 року, після чого разом переїхали до м.Харкова, де проживали однією сім`єю до 2017 року. В 2017 році відповідач залишила сім`ю та стала проживати окремо. Донька весь час проживає з позивачем у м.Харків. Оскільки позивач не має відомостей про теперішнє місцезнаходження відповідача, він не має можливості скористатися правом на подачу спільної заяви про походження спільної дитини від нього. Посилаючись на положення ст. 128 СК України, позивач вважає наявними підстави для визнання батьківства.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

18 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 направив до суду заяву про уточнення позовних вимог, яка отримана судом 21 лютого 2020 року.

Як убачається з вимог заяви, позивач ОСОБА_1 остаточно просить суд: визнати його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за №833 від 06 квітня 2004 року, складеного Дніпровським районним управлінням юстиції у м.Києві, виключивши відомості про батька ОСОБА_4 , зазначивши батьком дитини позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.44-45)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог (про уточнення позовних вимог).

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 квітня 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримав свої позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та наполягав на їх задоволенні, також, з урахуванням неявки в судове засідання відповідача просив ухвалити заочне рішення (а.с.54-55).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань до суду не подала.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник третьої особи - Дніпровського районного у м.Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явився, направив до суду заяви, в яких просив розглядати справу без участі представника відповідно до фактичних обставин справи (а.с.38, 39).

Як визначено ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні учасників справи та, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається із свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (повторне), виданого 02 грудня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_3 народилась

ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві, про що в книзі реєстрації народжень 06 квітня 2004 року зроблено відповідний актовий запис за №833, матір`ю дитини зазначено - ОСОБА_2 , батьком дитини зазначено - ОСОБА_4 (а.с.15).

З повного витягу №2 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві був складений актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за №833 від 06 квітня 2004 року, із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України (за вказівкою матері) (а.с.41-42).

Як убачається з копії паспорту громадянина України НОМЕР_2 , місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-6).

Позивач зазначає в позовній заяві, що разом із донькою ОСОБА_3 проживає за вищевказаною адресою, такі твердження стороною відповідача, яка не скористалась своїм правом подати відзив на позовну заяву, не спростовані.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні Акти про поживання: від 01 грудня

2019 року (складений та підписаний ОСОБА_6 ); від 05 грудня 2019 року (складений та підписаний ОСОБА_7 ); від 06 грудня 2019 року (складений та підписаний ОСОБА_8 ), відповідно до яких дитина ОСОБА_3 постійно проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою:

АДРЕСА_1 та знаходиться на його утриманні (а.с.11, 12, 13).

Згідно довідки №1034/02-04/19, виданої 02 грудня 2019 року Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №138, ОСОБА_3 дійсно навчається в 10-Б класі Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №138 Харківської міської ради Харківської області (а.с.9).

Виходячи зі змісту позовної заяви позивач, вважаючи себе фактичним батьком дитини, обґрунтовує вимоги позову щодо визнання його батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тим, що визнає своє батьківство щодо останньої, проживає разом з дитиною, про фактичне місце проживання відповідача не обізнаний, через що позбавлений можливості звернутися до органів РАЦС, як це передбачено положеннями ч.1 ст.126 СК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому суд зазначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

Суд, не даючи оцінку правовим відносинам між сторонами у справі, не вправі позбавляти дозволених законом та обраних сторонами засобів доказування, оскільки за такої ситуації це порушить їх права у цивільному процесі, свідчитиме про порушення принципу диспозитивності та об`єктивного судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно експертного висновку про біологічне батьківство №MG19-82016

від 06 грудня 2019 року, біологічне батьківство можливого батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути виключено. Вірогідність батьківства: 99,9999% (а.с.14), таким чином, біологічне батьківство позивача ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , практично доведено.

В силу п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України 2004 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, і за загальним правилом застосовується до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно положень ч.1 ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Судом встановлено, що державна реєстрація народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснена відповідно до частини першої статті 135 СК України. Позивач визнає своє батьківство повністю та вважає ОСОБА_3 своєю рідною дочкою, що також підтверджується результатами експертного висновку на підставі генетичних даних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за нормами статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено наявність визначених законом підстав для визнання позивача ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: самим позивачем визнається його батьківство щодо доньки ОСОБА_3 ; експертним висновком про біологічне батьківство № MG19 -82016 від 06 грудня 2019 року доведено біологічне батьківство позивача ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ; актами про поживання та довідкою загальноосвітньої школи, згідно яких ОСОБА_3 проживає з позивачем, знаходиться на його утриманні та навчається в школі в м.Харкові. При цьому суд враховує, що

відповідач - мати дитини не скористалась своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву, а також ту обставину, що відомості про батька дитини внесені до державного реєстру відповідно до ч.1 ст.135 СК України.

Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за

N55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

З наведених підстав суд вважає також правомірними викладені позивачем вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини щодо виключення відомостей про батька дитини, зазначення батьком дитини позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання батьківства є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Враховуючи наведене та керуючись Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статями 7, 121, 125, 126, 128, 134, 135 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13 76-81, 89, 141, 263-265, 280, 283, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа - Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (місцезнаходження: 02100, м.Київ, бул. Верховної Ради, 8/20), про визнання батьківства - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Києва, громадянина України, батьком неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, громадянки України.

Зобов`язати Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) внести зміни до актового запису №833 від 06 квітня 2004 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, громадянки України, виключивши відомості про батька « ОСОБА_4 », вказавши в графі «батько» - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Києва, громадянин України.

В іншій частині відомості в актовому записі про народження №833 від 06 квітня 2004 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: