П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/7062/19

Номер провадження 22-ц/804/1487/20

15 квітня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.,

сторони:

заявниця - ОСОБА_1

заінтересована особа - Маріупольська міська рада Донецької області

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 березня 2020 року, постановлену у складі судді Вайновського А.М. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Маріупольська міська рада Донецької області про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 1982 року по день смерті спадкодавця.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, заявниця подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що ґрунтується на припущеннях про те, що у спадкодавця ОСОБА_2 є інші спадкоємці, крім заявниці, які оспорюють її право на спадщину. Крім того скаржник зазначила, що ухвала суду не містить відомостей щодо кола таких спадкоємців, при цьому Маріупольська міська рада Донецької області не може претендувати на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , оскільки не входить до кола спадкоємців за законом.

Заінтересована особа своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Заявниця та представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явились, надали до апеляційного суду заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, а Маріупольська міська рада просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За вимогами п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з тексту заяви вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне заявниці для оформлення спадкових прав, тому його встановлення впливатиме на спадкові права інших осіб, зокрема, інших спадкоємців, існування яких цілком вбачається з матеріалів справи. При цьому підстав вважати право на спадщину ОСОБА_1 таким, що є неоспорюваним, суд не вбачав, адже за наявності інших спадкоємців це право заявниці імовірно може бути не визнане.

З таким висновками суду погодитись не можна о огляду на таке.

Згідно частини 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 639/489/18 (провадження № 61-1162св19).

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту її проживання однією сім`єю протягом п`яти років до часу відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який є її відчимом і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно - 1/6 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Заявниця зазначала, що з 1982 року до часу смерті ОСОБА_2 вона постійно мешкала разом з ним в квартирі АДРЕСА_1 , була там зареєстрована та також є власником 1/6 частини даного нерухомого майна. Проте внаслідок відсутності доказів її постійного проживання за вказаною адресою, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті вітчима. При цьому ОСОБА_1 посилалась на те, що інших спадкоємців, крім неї, у ОСОБА_2 немає.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, для одержання права на спадкування необхідне встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, який має бути встановлений винятково рішенням суду. Нотаріус не має можливостей для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого зробив передчасний висновок, що з поданої заяви та матеріалів вбачається, що існує спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

При цьому місцевий суд формально підійшов до розгляду даної справи і в оскарженій ухвалі не зазначив, хто є спадкоємцем ОСОБА_2 у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право заявниці на прийняття спадщини та з яких саме документів зроблено такий висновок.

Зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України вбачається, що ухвала складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Суд першої інстанції не виконав вимог цієї норми закону і не навів жодного мотиву, який дав йому можливість встановити наявність спору про право, а саме існування інших спадкоємців ОСОБА_2 , на спадкові права яких впливатиме встановлення факту, що просила встановити заявниця і які перешкоджають у реалізації нею права на спадкування.

Отже, доводи, наведені заявницею в апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Ураховуючи викладене, оскаржуване судове рішення не може вважатись законним та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374,379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 березня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2020 року.

Судді