Справа № 490/71/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2020 р. м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.

при секретарі Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду міста Миколаєва скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитро Олександрович, ПАТ « Дельта Банк» про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56493836 від 29 травня 2018 року, мотивуючи тим, що на момент подання заяви про відкриття виконавчого провадження, ПАТ « Дельта Банк» не вказав, що в 2009 році державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції був проведений опис та арешт майна та проведена оцінка арештованого майна, а саме будинку за адресою АДРЕСА_1 , який і був реалізований з прилюдних торгів.

Постановою старшого державного виконавця від 10.12.2009 року в зв`язку з частковим погашенням боргу та реалізацією заставленого майна виконавчий лист повернений до органу, що його видав.

Оскільки постанова винесена приватним виконавцем про відкриття виконавчого провадження з порушенням вимог закону, вона підлягає скасуванню.

Ухвалою від 13.01.2020 року дана скарга залишена без руху.

28.01.2020 року ОСОБА_1 направила клопотання про поновлення строку на оскарження постанови, оскільки про факт часткового погашення боргу їй стало відомо з рішення Центрального суду по справі № 490/1020/19, яким встановлено, що згідно протоколу будинок був реалізований за ціною 200 000 грн.

Ухвалою від 30.01.2020 року скарга прийнята до розгляду, та у зв`язку з надмірним навантаженням та відпусткою судді призначено до розгляду на 24.03.20 року.

В зв`язку з неявкою сторін, слухання справи перенесено на 24.04.20 року.

27.03.20 року апаратом суду зареєстрована заява ОСОБА_1 про розгляд скарги у її відсутність.

02.04.2020 року приватним виконавцем направлено заперечення на скаргу ОСОБА_1 наступного змісту.

Ухвалою суду від 06.02.2017 року замінено стягувача на ПАТ « Дельта Банк».

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документу, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначається підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

На виконавчому документі відсутні відмітки стосовно залишку по нестягнутій сумі, в заяві стягувача також відсутня інформація стосовно часткового виконання рішення.

За такого, приватним виконавцем правомірно прийнято на виконання виконавчий лист № 2-3800/2008, виданий Центральним районним судомм. Миколаєва 14.07.2008 року, а отже, скарга не підлягає задоволенню.

Окрім того, скаржником пропущений строк для звернення до суду з відповідною заявою.

Про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 дізналась 01.06.2018 року, про що свідчить відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, окрім того, заявниця в своїй заяві від 05.06.2018 року зазначає про отримання нею постанови про відкриття виконавчого провадження.

У зв`язку з тим, що боржник пропустив 10-денний строк для звернення до суду зі скаргою, просить відмовити у задоволенні скарги у зв`язку з пропуском строку для оскарження дій виконавця.

При цьому, ОСОБА_2 просив про розгляд справи у його відсутність.

Представник ПАТ « Дельта Банк « до судового засідання не з`явився.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.450 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону.

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 05.06.2008 року позов ВАТ « Кредитпромбанк « до ОСОБА_1 задоволено, та стягнуто за кредитним договором борг у сумі 452460,73 грн., судові витрати в сумі 1730 грн.

На виконання рішення суду виданий виконавчий лист 14.07.2008 року.

Протоколом № 1113809 (а) проведених прилюдних торгів , переможцем торгів став ОСОБА_3 , який придбав садибний житловий будинок по АДРЕСА_1 за 200 000 грн.

Ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 17.12.2009 року скасовані заходи забезпечення позову, та знятий арешт з даного будинку, який вже належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвалою Центрального суду від 06.02.2017 року проведена заміна сторони стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа по справі 2-3800, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва з ВАТ « Кредитпромбанк « на ПАТ « Дельта Банк».

Постановою від 29.05.2018 року приватним виконавцем Куліченко Д.О. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-3800, про стягнення з ОСОБА_1 452 460,73 грн. на користь ПАТ « Дельта Банк».

05.06.2018 року ОСОБА_1 направила листа на ім`я приватного виконавця Куліченко Д.О., в якому вказала про отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, та вказала, що з ПАТ « Дельта Банк « не вступала в жодні цивільно-правові відносини, а тому просить надати обгрунтування законності даної постанови.

30 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на постанову приватного виконавця Куліченко Д.О. на постанову про арешт коштів боржника від 05.12.2018 року.

При цьому до скарги додала постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2018 року.

Ухвалою суду від 08.02.2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

31.01.2019 року ОСОБА_1 подана заява про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.10.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

При цьому, судом встановлено, що виконавчий лист пред`являвся до виконання стягувачем неодноразово, отже строк його пред`явлення до виконання переривався, та не є таким, що пропущено.

Висновок заявника про те, що після продажу нерухомого майна боржника відбулося повне погашення боргу перед позивачем є помилковим, адже сума стягнення за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню є більшою, ніж сума. Отримана від реалізації арештованого майна боржника.

В ухвалі також зазначено, що виконавче провадження відкрито за виконавчим листом з зазначенням повної суми боргу, яка стягнута згідно рішення суду, то це не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

10.01.2020 року ОСОБА_1 подана дана скарга.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виходячи із змісту ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких основних засад як верховенство права, обов`язковість виконання рішень, законність, диспозитивність, справедливість, неупередженість, об`єктивність, гласність та відкритість, розумність строків виконавчого провадження, співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільно процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

У відповідності до ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ЦПК України.

За приписами ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Цивільно-процесуальним кодексом України, певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Додаткового суд враховує, що Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без розгляду з підстав, передбачених законом (пропуск строку звернення до суду) не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини у п.35 рішення від 12.03.2009 (справа "Плахтєєв та Плахтєєва проти України") зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. TheUnitedKingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, сс. 17- 18, пп. 35- 36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" (StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom) від 22 жовтня 1996 року, Reports 1996-IV, с. 1502-3, пп. 51- 52; і у справі "Толстой Милославський проти Сполученого Королівства" (TolstoyMiloslavsky v. theUnitedKingdom) від 13 липня 1995 року, серія A, № 316-B, сс. 80- 81, пп. 62- 67).

Відповідно до пунктів 22-23 рішення від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" правила регулювання строків подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У відповідності до приписів статі 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, враховуючи те, що національним законодавством України встановлені певні обмеження, зокрема, щодо строку звернення до цивільного суду і це не може вважатися незаконним обмеженням у праві на доступ до суду, а також те, що у цій справі судом достовірно встановлено обізнаність ОСОБА_1 з наявністю постанови приватного виконавця Куліченко Д.О. про відкриття виконавчого провадження станом на 05.06. 2018 року , клопотання про поновлення строку на оскарження постанови є таким, що не підлягає задоволенню, а скарга про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження- залишенню без розгляду.

Керуючись ст. 126, 127, 258, 260, 449 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2018 року - залишити без задоволення.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитро Олександрович, ПАТ «Дельта Банк» про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлений 27 квітня 2020 року.

Суддя Н.П. Черенкова