РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/3004/19

21 жовтня 2020 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Пузирко В. В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , законним представником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що йому на підставі договору дарування на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому крім нього зареєстровані його дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та неповнолітній син ОСОБА_4 , відповідачі по справі.

Зазначив, що вони з дружиною вже протягом багатьох років фактично не проживають в шлюбі, дружина має роботу за кордоном в Польщі, де проводить більшу частину часу. Коли вона приїздить в Україну, то проживає у своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 . За тією ж адресою, у своєї бабусі, проживають і сини. За місцем реєстрації відповідачі протягом останніх п`яти років не проживають, вказаним житловим приміщенням не користуються, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають. Так як утримання приватного житлового будинку потребує значних затрат, тому він має намір продати його і придбати квартиру, однак реєстрація в будинку дружини та синів позбавляє його такої можливості. Просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Ухвалою судді Костопільського районного суду від 14.11.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачам було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов.

До початку судового розгляду справи, а саме 23.01.2020 року відповідачем ОСОБА_3 на адресу суду було подано відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнав та пояснив, що причиною не проживання у вказаному будинку є те, що позивач вигнав його з матір`ю та братом з будинку. При намаганні поговорити з позивачем і вирішити питання мирно було з`ясовано, що позивач змінив в будинку вхідний замок до дверей. Всі їхні особисті речі, а саме документи, техніка, одяг, взуття залишилися в будинку. Зазначив, що весь благоустрій та ремонтні роботи у будинку здійснювала його мама, відповідач по справі, оскільки позивач ніде не працював, нічого по будинку не робив, вів аморальний спосіб життя.

30.01.2020 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що ніколи не вів аморальний спосіб життя. Зазначив, що відповідачів не виганяв з будинку, вони добровільно переїхали до матері дружини, щоб доглядати її. Після її смерті вони вирішили залишитися проживати в іншої бабусі. Він сам допомагав їм зібрати всі необхідні речі. Щодо заміни вхідного замка, то він дійсно був замінений, так як був вмонтований у вхідні двері, які були вбудовані у прибудову у травні 2019 року. Якби хтось із відповідачів хотів зайти до будинку, то мав би таку можливість, оскільки ключі вже багато років зберігаються в «умовному» місці, яке відоме всім членам сім`ї та знайомим, які наглядають за будинком за його відсутності.

Позивач зазначив, що на даний час немає постійної роботи, тому зміг би доглядати за молодшим сином ОСОБА_4 , в зв`язку з чим подав письмову заяву про зменшення позовних вимог, в якій відмовився від визнання свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Решту позовних вимог просив задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 не з`явилися. Від позивача на адресу суду поступила письмова заява про розгляд справи у його відсутності, оскільки в зв`язку з незадовільним станом здоров`я він немає можливості прийняти участь в розгляді справи. Позовні вимоги підтримав в частині визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом вчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Больбіна С. С. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом вчасно та належним чином. Причини їх неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши показання свідків, дослідивши поданий відповідачем відзив на позов та подану позивачем відповідь на відзив на позов, а також матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що позивачу на підставі договору дарування на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 31.08.2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 67025099 від 31.08.2016 року.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №7023, виданою 04.11.2019 року КП «Костопільське будинкоуправління», однак за даною адресою фактично не проживають.

Згідно ст.405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом та у відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі фактично за місцем реєстрації не проживають понад один рік, вказаним житлом не користуються, витрати по оплаті комунальних послуг не несуть, участі в утриманні житла не беруть, з реєстрації в добровільному порядку не знімаються, що позбавляє позивача права повноцінно розпоряджатися своїм майном.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює за кордоном в Польщі, де проводить більшу частину часу, однак коли приїжджає в Україну, то проживає у своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 , за тією ж адресою проживають і діти сторін.

Факт не проживання відповідачів у вказаному будинку підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що відповідачі вже більше двох років не проживають за місцем реєстрації, оскільки проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України член сім`ї, який вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як зазначено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 150 ЖК України передбачене право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуватись ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд, дарувати, продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказані норми передбачають усунення будь-яких порушень права власності.

Позивач просив захистити його право, як власника будинку, шляхом визнання відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази в їх сукупності, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у вказаному житловому будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, доказів поважності причин не проживання чи створення їм перешкод у користуванні житлом суду не надано. Відтак, суд дійшов висновку про необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 71, 72, 107, 150 ЖК України, ст. ст. 29, 317, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 12, 13, 229, 247, 258, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_1 ), паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 11.07.1996 року Костопільським РВ УМВС України в Рівненській області, ІПН: НОМЕР_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , (місце реєстрації АДРЕСА_1 ), ІПН: НОМЕР_3 .

ОСОБА_3 , (житель АДРЕСА_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ), ІПН: НОМЕР_4 .

Повне рішення складено

23 жовтня 2020 року

СуддяЛ. А. Грипіч