КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Провадження №22-ц/824/3200/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від ЗІ жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 25 листопада 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 3000, 00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі ЗО % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 станом на 31 березня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 24317,15 грн. з яких: 3014,95 грн. - заборгованість за кредитом, 16941,96 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2726,09 грн. - пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1134,15 грн. штраф (процентна складова).

На підставі викладеного в позові, банк просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача вказану суму та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 25.11.2011 в сумі 3014,95 гривень (тіло кредиту).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції не дотримався засад змагальності сторін та вчинив грубе порушення принципів правосуддя, оскільки не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, суд першої інстанції, замість відповідача, навів доводи проти вимог позивача, не посилаючись на жодні докази.

Окрім того, замість посилань на факти, суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі. Також банк в поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати правові висновки Верховного Суду, що містяться в постанові від 03 липня 2019 року, оскільки вони зроблені у іншій справі та за інших обставин.

Також банк стверджує, що під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку щодо умов кредитування, а відсутність підпису відповідача на відповідних умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Суд першої інстанції встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Таким чином оскаржуване рішення не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з відсотків та неустойки та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а в іншій частині залишити рішення без змін.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи з викликом учасників справи та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого Відповідачці було надано кредитну лінію на суму 3000 гривень (з можливістю зміни її ліміту банком на власний розсуд) зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами згідно з діючими тарифами.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідачки у заяві.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано 3014,95 гривень заборгованості за тілом кредиту, 16941,96 гривень відсотків за користуванням кредитом, 2726,09 гривень пені, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 1134,15 гривень штрафу (процентна складова).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Однак, з урахуванням того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, то банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повною мірою погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповіднодо положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причин, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії на отримання вказаного доказу.

Як передбачено у ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано суду лише розрахунок заборгованості, зі змісту якого вбачається, що станом на 31 березня 2018 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 24317,15 грн. з яких: 3014,95 грн. - заборгованість за кредитом, 16941,96 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2726,09 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1134,15 грн. - штраф (процентна складова).

Разом з тим, наданий суду розрахунок не може вважатися належним та допустимим доказом з урахуванням того, що він не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни Позову. Розрахунок не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість є правильними. Крім того, розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку. Виписок із особового рахунку відповідача про рух коштів на ньому суду першої інстанції не було надано.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що 25 листопада 2011 року між AT КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого Відповідачці було надано кредитну лінію на суму в розмірі 3000 гривень (з можливістю зміни її ліміту банком на власний розсуд) зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами згідно з діючими тарифами.

Однак, зазначена обставина не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами був укладений договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, оскільки копія анкети-заяви б/н від 25 листопада 2011 року, що підписана ОСОБА_1 або її оригінал в матеріалах справи відсутні.

Разом із тим, відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки банк оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позову, а в частині встановлених обставин щодо отримання відповідачкою кредиту у розмірі 3000 грн. судове рішення не оскаржується, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки обґрунтованості рішення суду в цій частині.

Разом із тим, оскільки матеріали справи не містять жодного письмового доказу щодо укладення між сторонами кредитного договору, умов цього договору, судова колегія не може також перевірити доводи апелянта щодо неправильності висновків суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів.

Так, згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в Належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього ж Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, для підтвердження факту укладення між сторонами відповідного договору, банк зобов`язаних був надати суду всі належні та допустимі докази на підтвердження вказаних в позові обставин, разом з тим такі докази ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надані не були, а сам по собі розрахунок заборгованості не має жодного юридичного значення для вирішення спору по суті.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Твердження банку щодо того, що відповідач не довів відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином, оцінюються колегією суддів критично, оскільки доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача.

Посилання банку на те, що вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе її відсутності, не можуть бути враховані колегією суддів, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин та їх конкретних умов.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судова колегія не встановила підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України для скасування рішення суду в окаржуваній частині.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Вчастині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, отже судовою колегією не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: