РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020 року м. Рівне

Справа № 569/20633/18

Провадження № 22-ц/4815/549/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Цісар Ірини Валентинівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року в складі судді Галінської В.В., проголошене в 11 год. 58 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення 19 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в:

29.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивує тим, що 20.04.2011 року ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в сумі 6500 доларів США, що становило на момент позики еквівалент в сумі 52000 грн. Відповідач зобов`язався повернути йому позичені кошти до 20.04.2012 року, в підтвердження чого ним була написана розписка в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак, взятого на себе зобов`язання у зазначений строк не виконав, в зв`язку з чим 06.03.2012 року надав йому нову розписку про те, що зазначену суму поверне до 01.09.2012 року. Вказана розписка була надана в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Борг відповідач повернув частково, а саме 01.07.2015 року - 20000 грн., що за курсом 22,30 грн. за 1 долар США на момент повернення становило 897 доларів США; 30.06.2016 року - 2500 грн., що за курсом 24,75 грн. за 1 долар США на момент повернення становило 101 долар США.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 5502 доларів США в еквіваленті національної валюти гривні за офіційним курсом валют Національного банку України на день розгляду справи та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5502 доларів США, що в еквіваленті національної валюти гривні на день розгляду справи становить 154 991,34 грн. та судові витрати у розмірі 1555,19 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року поновлено представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату Цісар І.В. строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Цісар І.В. про перегляд заочного рішення у даній справі задоволено, заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2019 року скасовано та призначено справу до судового розгляду у спрощеному позовному порядку з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5502 доларів США, що в еквіваленті національної валюти гривні на день розгляду справи становить 134 499,69 грн. та судові витрати у розмірі 1555,19 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем отримана від позивача позика у розмірі 6500 доларів США, яка в повному обсязі не повернута, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки.

У апеляційній скарзі представник відповідача-адвокат Цісар І.В. покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду через порушення норм матеріального права.

Зазначає, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог посилається на долучену до позову копію розписки, згідно якої відповідачем ОСОБА_2 01.07.2015 року та 30.06.2016 року нібито було повернуто частину боргу.

Однак, дана обставина спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: долученою копією відповіді на адвокатський запит від 18.10.2019 року Держприкордонслужби України від 23.10.2019 року, згідно якої у зазначені позивачем дати, ОСОБА_2 не міг зустрічатись з ОСОБА_1 у зв`язку з його відсутністю на території України.

Допитані в судовому засіданні свідки також не підтвердили факту зустрічі ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 саме у зазначені в розписці дати, а тому посилання в рішенні суду на те, що в ході судового розгляду справи з показів свідків встановлено факт повернення відповідачем ОСОБА_2 коштів в місяці та роки, відображені у розписці, є безпідставними та необґрунтованими.

Звертає увагу на те, що позикові правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлені на підставі розписок від 20.04.2011 року із остаточною датою повернення 20.04.2012 року та від 06.03.2012 року із визначеною датою остаточного повернення боргу 01.09.2012 року, а тому позивачем пропущено строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про повернення боргу, який сплив 01.09.2015 року.

Ні позивач, ні його представник в судовому засіданні не навели будь-яких переконливих доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду.

Просить рішення Рівненського міського суду від 18 лютого 2020 року скасувати, застосувавши строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 , відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд дав вірну оцінку зібраним у справі доказам та постановив обґрунтоване рішення про задоволення позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 20.04.2011 року ОСОБА_2 було написано розписку, згідно якої він взяв у ОСОБА_1 під виплату автомобіль "IVECO", реєстраційний номер НОМЕР_1 та зобов`язався сплатити до 20.04.2012 кошти в сумі 6500 доларів США, що становило еквівалент в сумі 52000 грн. Вказана розписка була написана в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Крім того, згідно розписки від 06.03.2012 року, написаної в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідач зобов`язався виплатити вказану суму коштів в розмірі 6500 доларів США, що еквівалентно сумі 52000 грн., в строк до 01.09.2012 року.

Відповідачем будь-яких доказів на спростування факту власноручного написання ним вказаних розписок та отримання від позивача спірної суми коштів не надано.

За наведеного суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму неповернутого боргу.

Разом з цим, під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Із розписки від 20.04.2011 року вбачається, що на ній ОСОБА_1 зроблено написи про часткове повернення йому коштів, а саме 01.07.2015 року у розмірі 20000 грн. та 30.06.2016 року - 2500 грн.

Як стверджує позивач 01.07.2015 року кошти йому було передано матір`ю ОСОБА_2 , а 30.06.2016 року - відповідачем особисто.

Із відповіді Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби від 23.10.2019 року на адвокатський запит слідує, що ОСОБА_2 перебував за межами України в період з 22.06.2015 року по 05.09.2015 року, а також з 15.06.2016 року по 31.07.2016 року.

Таким чином, відповідач не міг зустрічатись ОСОБА_1 та передавати останньому кошти 30.06.2016 року, оскільки перебував за кордоном.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 підтвердив, що на початку липня 2015 року по дорозі до м. Львова заїжджав разом з ОСОБА_1 в приватний сектор м. Рівне для того щоб забрати кошти.

Однак, вказаний свідок не зміг вказати до чийого саме будинку вони заїжджали, а також особисто не бачив, як ОСОБА_2 або інша уповноважена ним особа, зокрема його матір, повертали ОСОБА_1 кошти, а про таку обставину йому стало відомо зі слів самого позивача.

Свідок ОСОБА_3 також підтвердив, що приїжджав із позивачем до ОСОБА_2 по кошти, але самого факту їх передачі він не бачив. Крім того, ОСОБА_3 не зміг ствердно вказати в якому році дана подія мала місце.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами часткового повернення відповідачем позики саме 01.07.2015 року та 30.06.2016 року, що свідчило б про переривання строку позовної давності.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та не перевірив належним чином доводи представника відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду.

За таких обставин, оскільки строк повернення позики визначений сторонами за останньою розпискою до 01.09.2012 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся лише 29.10.2018 року, колегія суддів дійшла висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зв`язку із спливом позовної давності.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із позивача підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені по оплаті судового збору при поданні апеляційної скарги, в сумі 2332,79 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.256, 257, 261, 264, 1046, 1047 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Цісар Ірини Валентинівни задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 лютого 2020 року скасувати.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити за пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені по сплаті судового збору, в сумі 2332 (дві тисячі триста тридцять дві) грн.79 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення ухвалено та виготовлено 28 квітня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.