Провадження № 22-ц/801/874/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Воробйова В. В. в м. Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 17 січня 2020 року,

у справі № 127/31710/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», про відшкодування пені, трьох процентів річних та інфляційних збитків,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом, у якому просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь заподіяні збитки на загальну суму 38 551,34 грн., з яких пеня становить 17 730,5 грн., 3 % річних 4 506,84 грн., інфляційні збитки 16 314 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2019 року було відкрите провадження у даній справі та призначене підготовче засідання.

В підготовчому судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про закриття провадження у цивільній справі №127/31710/10, яке мотивоване тим, що підставою звернення позивача до суду із цивільним позовом до відповідача стало порушення, на його думку, строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку із чим до Фонду гарантування пред`явлені майнові вимоги позивачем про стягнення, передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу. У клопотанні представник відповідача зазначив, що розгляд вказаної справи в порядку цивільного судочинства не узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.09.2019 року у справі №761/11256/17 щодо підсудності спорів щодо вимог про стягнення з Фонду гарантування інфляційних витрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами, оскільки такі спори підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», про відшкодування пені, трьох процентів річних та інфляційних збитків.

Своє рішення суд мотивував тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою вкладнику відшкодування за вкладами. Такого висновку суд дійшов з посиланням на правову позицію викладену у постанові від 05.09.2019 у справі №761/11256/17 Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права

Апеляційна скарга мотивована, тим що згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 826/12003/16 позови до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо ці вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Оскільки заявлені позивачем вимоги за своїм змістом, а також суб`єктним складом є цивільними, стосуються приватноправових відносин і відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

З урахування зазначеного, скаржник просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду відповідає зазначеним правовим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування пені, трьох процентів річних та інфляційних збитків, обґрунтовуючи позов тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.03.2019 у справі №120/212/19-а задоволено позов ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Михайлівський» Волкова О. Ю., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Зокрема, зазначеним рішенням окружного адміністративного суду визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Михайлівський» Волкова О. Ю. щодо визнання нікчемними переказу коштів (транзакція), що здійснений ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19.05.2016 в сумі 50 076,49 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів та оплата процентів згідно з договором №980-051-000239370 від 16.05.2016» на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , а також зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_1 , як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодувань на загальну суму 50 076,49 грн. з урахуванням відсотків за Договором №980-051-000239370 від 16.05.2016 за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2019 у справі №120/212/19-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.03.2019 залишено без змін.

26.09.2019 позивач отримав кошти на відшкодування за вкладом у сумі 50 076,49 грн. від відповідача.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо виплати йому суми грошового вкладу, він має право на відшкодування суми пені, 3% річних від суми невиплаченого вкладу, інфляційних збитків.

Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції посилався на те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як між сторонами виник публічно-правовий спір, який розглядається за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом N 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону N 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону N 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону N 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III "Про банки і банківську діяльність", Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону N 4452-VI).

Нормами статті 27 Закону N 4452-VI встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону N 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом N 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону N 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий висновок відповідає постановам Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі N 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі N 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справі N 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі N 285/489/18-ц).

Спір щодо включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і про стягнення за договором банківського вкладу коштів, що перевищують граничну суму відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства. Фонд (його уповноважена особа) у таких правовідносинах виконує не владні управлінські функції, а здійснює представництво інтересів банку-відповідача як сторони відповідного договору.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передбачені статтею 625 ЦК України три проценти річних, інфляційні втрати, а також пеню. Правовими підставами для стягнення цих сум позивач зазначає несвоєчасну виплату йому Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договорами вкладу і договорами банківського рахунку, укладеними з неплатоспроможним банком - АТ «Банк Михайлівський».

Отже, вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних звернені позивачем до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою ОСОБА_1 відшкодування за вкладами, відповідно також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідні висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі N 761/10730/18 (провадження N 14-116 цс 19), Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі N 761/11256/17 (провадження N 61-31354 сво 18) та висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 761/29213/18 (провадження N 14-541 цс 19).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у даній справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір між сторонами у даній справі є приватно-правовим, оскільки предметом позову є вимоги майнового характеру і позивач не скаржиться на дії (бездіяльність) уповноваженої особи Фонду, як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Майнові вимоги ОСОБА_1 заявлені не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб уповноваженого на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із своєчасністю виплати позивачу гарантованого відшкодування, а тому спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний спір не є публічно-правовим спором, що відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній постанові від 30 січня 2019 року в справі № 826/12003/16, колегія суддів відхиляє, так як у згаданій скаржником цивільній справі предметом розгляду були позовні вимоги не пов`язані з виплатою гарантованої державою суми відшкодування, яке позивач вже отримав, а вимоги про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями/бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внаслідок прострочення виплати гарантованої суми відшкодування за депозитними вкладами у 2015 та 2016 роках, і саме тому Верховний Суд у вказаній постанові дійшов до висновку, що такий спір є приватноправовим.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Крім того, суд роз`яснює позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, що відповідає положенням ч. 1 ст. 276 ЦПК України. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

М. В. Матківська