ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 644/9283/19

провадження № 22ц/818/4758/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року в складі судді Саркісян О.А.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки охоронна фірма «Фрегат» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №3-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «TOYOTA», державний номер НОМЕР_1 . Згідно умов цього договору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

Вказав, що 07 березня 2017 року у м. Харкові по вулиці Матюшенко сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «CHEVROLET», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «TOYOTA», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої застрахованому транспортному засобу «TOYOTA» завдано механічні ушкодження.

Зазначив, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року встановлено, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України. Його притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором страхування, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» 24 березня 2017 року виплатило страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 24 327,30 грн у відповідності до рахунку на оплату № 1641 від 16 березня 2017 року.

Зазначив, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу застрахована за полісом №АК/0929332 у Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «ПЗУ Україна», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу.

На підставі заявленої вимоги Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ПЗУ Україна» відшкодувало Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ВУСО» частину завданих відповідачем збитків за полісом №АК/929332 в розмірі 19 870,05 грн. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 4457,25 грн, та підлягає стягненню з відповідача як винної особи.

Вказав, що 27 грудня 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та ним укладено договір про відступлення права вимоги № 27/12/2017, відповідно до якого він отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору, зокрема, за договором № 3-01 від 15 лютого 2017 року. Таким чином, до нього перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача цієї суми коштів.

Зазначив, що з метою досудового врегулювання спору відповідачу направлено вимогу про відшкодування збитків, однак виплати відшкодування не здійснено.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі 4457,25 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3800,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь збитки в порядку регресу в сумі 4457,25 грн, судовий збір - 768,40 грн та витрати на правову допомогу - 3800,00 грн, а всього 9025,65 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, засновані на суброгації і заподіяна майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності страховика, тому покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності; що акт огляду складений без його участі, з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та містить відомості про інший автомобіль, інше місце події, а в рахунку на оплату від 16 березня 2017 року не зазначено, що товари були придбані саме для ремонту застрахованого автомобіля, та акту виконаних робіт взагалі надано не було; що у акті здачі-прийняття робіт до договору про надання правової допомоги від 30 січня 2019 року зазначено, що адвокат надав позивачу послуги по справі, яка пов`язана зі страховим випадком, що стався 23 березня 2017 року, тобто послуги з надання правової допомоги надані у іншій справі.

18 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказав, що на страховика відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» покладено обов`язок відшкодування лише оціненої шкоди, тобто вартості матеріального збитку з урахуванням зносу, яка є меншою, ніж вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, тому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою має відшкодувати саме відповідач. Зазначив, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» згідно умов договору страхування здійснив розрахунок суми страхового відшкодування на підставі рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоарт», зміст якого не суперечить вимогам чинного законодавства та відображає суму завданих збитків, оскільки містить деталізацію робіт, запасних частин, деталей та матеріалів, та у якому чітко зазначено цей автомобіль. Вказав, що у страховому акті міститься описка щодо марки та номера автомобіля, яка є суто технічною. Зазначив, що відповідач не надав заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу та не довів їх неспівмірність чи необґрунтованість, а лише послався на технічну описку в акті.

28 вересня 2020 року від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягав на тому, що між сторонами не виникло регресних правовідносин, та витрати на правову допомогу не пов`язані з цієї справою. Крім того, зазначив, що рахунок на оплату містить більший перелік деталей, ніж наведено у акті огляду. Деталі не містять номенклатурних або каталожних номерів, тобто не відомо, до марки та моделі якого транспортного засобу вони відносяться. Рахунок містить однакові роботи під різними найменуваннями. Строк дійсності рахунку до 16 березня 2017 року, а фактично сплачений 24 березня 2017 року.

16 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він наголосив на тому, що у страховика відповідача не виникло обов`язку з відшкодування різниці у вигляді фізичного зносу, а тому ця різниця має бути сплачена безпосередньо відповідачем; що наданий рахунок є належним доказом розміру збитків.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, між його діями та шкодою, завданою власнику автомобіля «TOYOTA», державний номер НОМЕР_1 , є безпосередній зв`язок, така шкода була відшкодована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», а тому з ОСОБА_2 в порядку регресу підлягає стягненню сума збитків у розмірі 4457,25 грн, що становить різницю між сплаченим його страховиком страховим відшкодуванням та фактично завданими збитками, які відшкодовані страховиком потерпілого. Також з відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, розмір яких є доведеним.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 лютого 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки охоронна фірма «Фрегат» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №3-01, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «TOYOTA», державний номер НОМЕР_1 . За цим договором страхова компанія взяла на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування (а. с. 11).

Автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_4 , право керування має ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 28 грудня 2013 року (а. с. 15-16).

07 березня 2017 року приблизно о 09-40 год по вулиці Матюшенка в м. Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 920241 (а. с. 12).

ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «CHEVROLET AVEO», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався по вулиці Матюшенка в м. Харкові та напроти будинку №28 не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , у зв`язку з чим заподіяв матеріальну шкоду.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн на користь держави (а. с. 13).

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

07 березня 2017 року складено акт (протокол) огляду транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 , з якого вбачається, що пошкоджені бампер задній, накладка бамперу заднього, ПТФ заднього бамперу ліва, крило ЗЛ (а. с. 17).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки охоронна фірма «Фрегат» подано до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 14).

Як вбачається з рахунку на оплату №1631 від 16 березня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоарт», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 , складає 24 327,30 грн з ПДВ. Майнова шкода без ПДВ складає 20 272, 75 грн, ПДВ 4054, 55 грн (а. с. 18).

Зі страхового акту №2250-02 від 23 березня 2017 року до договору страхування наземного транспорту №31-01 від 15 лютого 2017 року вбачається, що у зв`язку зі страховим випадком, що трапився 07 березня 2017 року з вини ОСОБА_2 , Товариству з обмеженою відповідальністю «Автоарт» підлягає виплаті сума страхового відшкодування у розмірі 24 327,30 грн у безготівковій формі (а. с. 20).

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю «Автоарт» вказану суму коштів у розмірі 24 327,30 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №5827 від 24 березня 2017 року (а. с. 21).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як водія транспортного засобу «CHEVROLET AVEO», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована за полісом № АК/0929332 у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» від 27 січня 2017 року. Ліміт відповідальності 100 000,00 грн, франшиза 0 грн (а. с. 12, 19).

У зв`язку з чим Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до Приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «ПЗУ Україна» з вимогою про відшкодування збитків.

Як вбачається зі страхового акту № UA002/L01/03 від 14 серпня 2017 року, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі розрахунку страхового відшкодування до страхового акту прийнято рішення щодо виплати відшкодування у розмірі 19 870,05 грн (а. с. 19, 89).

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала без ПДВ 402, 70 грн (20 272, 75 19 870,05).

27 грудня 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги, відповідно до якого страхова компанія відступає (передає), а новий кредитор фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримує право вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує за відступлення права вимоги грошові кошти. Як вбачається з додатку №1 до цього договору, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 набув, зокрема, право вимоги відшкодування збитків за договором № 3-01 від 15 лютого 2017 року у розмірі 4457,25 грн (а. с. 45-50).

23 лютого 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 претензію про відшкодування шкоди у сумі 4457,25 грн, однак зазначену суму не сплачено (а. с. 22).

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом четвертим частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином, вимога страховика потерпілої особи до завдавача шкоди не є регресною.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження N 14-176 цс 18; постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 201/17793/15-ц, провадження № 61-15210св19.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 у пункті 27 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», яке є страховиком потерпілої особи, виплатило страхове відшкодування разом з ПДВ у розмірі 24 327,30 грн.

У зв`язку з виплатою товариством страхового відшкодування разом з ПДВ до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди власнику застрахованого автомобіля в порядку суброгації.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а за змістом статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановивши, що згідно рахунку на сплату від 16 березня 2017 року вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200» з ПДВ становить 24 327,30 грн, без ПДВ 20 272, 75 грн, при цьому страховиком ОСОБА_2 - особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», сплачено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ВУСО» 19 870,030 грн, суд першої інстанції правильно зазначив про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , якому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» відступило право вимоги, різницю виплаченого страхового відшкодування. Однак, стягуючи суму 4457, 25 грн не звернув увагу на те, що виплаті підлягає тільки пряма дійсна шкода, яка склала 402, 70 грн, а не шкода разом з ПДВ, та в порядку суброгації, а не регресу.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та стягнув суму виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, замість суброгації та стягнув з винної особи не тільки реальні збитки а й ПДВ, що суперечить чинному законодавству. Тому, рішення підлягає зміні із зменшенням стягнутої суми з 4457,25 грн до 402, 70 грн.

Разом з тим, доводи ОСОБА_2 щодо того, що заподіяна ним майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності його страховика, тому покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, тобто всі вимоги мають бути направлені до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини між відповідачем та його страховиком, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2.4 зазначеної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з пунктом 2.3 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану колісного транспортного засобу унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 752/19570/15-ц (провадження № 61-19564св18), від 22 січня 2019 року у справі № 676/518/17 (провадження № 61-8307св18), від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16 (провадження № 61-31661св18).

Як вбачається з матеріалів справи, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу.

Оскільки сума відшкодування, виплаченого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ВУСО» у розмірі 19 870,05 грн, визначена із урахуванням фізичного зносу пошкодженого автомобіля, а розмір реальних збитків, необхідних для відновлення пошкодженої речі, які відшкодовані Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» потерпілому, становить без ПДВ 20 272,75 грн, відтак різниця між цими сумами має бути відшкодована ОСОБА_2 відповідно до правил статті 1194 ЦК України для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 199/6667/15-ц, провадження № 61-7921св18.

Установивши, що вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений його страховиком розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції правильно зазначив, що різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням має бути покладена безпосередньо на ОСОБА_2 як винну особу. У страховика відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Посилання ОСОБА_2 на те, що акт огляду складений без його участі, з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та містить відомості про інший автомобіль, інше місце події, а в рахунку на оплату від 16 березня 2017 року не зазначено, що товари були придбані саме для ремонту застрахованого автомобіля, та акту виконаних робіт взагалі надано не було, не можуть бути взяті до уваги, оскільки надані позивачем документи є належними доказами розміру завданої шкоди та страхового відшкодування.

Так, у рахунку на оплату від 16 березня 2017 року, наданому Товариствос з обмеженою відповідальністю «Автоарт» зазначено, що він складений саме щодо автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200», державний номер НОМЕР_1 . Перелік робіт та необхідних матеріалів, зазначений у цьому рахунку, відповідає пошкодженням автомобіля, переліченим у акті огляду транспортного засобу. Невідповідності зазначених документів вимогам чинного законодавства не встановлено, а наявність технічної описки у страховому акті не є підставою вважати його неналежним доказом виплати страхового відшкодування, яка підтверджується платіжним дорученням. Заперечуючи проти розміру завданих збитків відповідач зі свого боку будь-яких доказів на обґрунтування своїх доводів не надав, клопотань щодо призначення автотоварознавчої експертизи від нього до суду першої та апеляційної інстанції не надходило.

Щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 представляв адвокат Самойленко П.М. на підставі договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, додаткової угоди до нього № 231 від 03 жовтня 2019 року та довіреності від 29 січня 2019 року (а. с. 23, 24, 27-28).

Згідно вказаної додаткової угоди вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги від 30 січня 2019 року становить 3800,00 грн, що сплачується клієнтом адвокату за надання послуг, а саме: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі протягом 4 годин 500,00 грн, написання позовної заяви протягом 5 годин 1000,00 грн, підготовка процесуальних документів для подання позову протягом 2 годин 800,00 грн та супровід і контроль судової справи 1500,00 грн. Надання зазначених послуг підтверджується також актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 04 жовтня 2019 року (а. с. 24, 25).

Оплата ОСОБА_1 послуг адвоката Самойленка П.М. у розмірі 3800,00 грн підтверджується платіжним дорученням №Р24А676097748А07933 від 04 жовтня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 26).

Таким чином, позивачем підтверджено надання та оплату послуг з професійної правничої допомоги, які у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що в акті здачі-прийняття робіт за договором про надання правової допомоги вказано, що адвокат надав позивачу послуги по справі, яка пов`язана зі страховим випадком, що стався 23 березня 2017 року, тобто у іншій справі, що його не стосується, є безпідставними, оскільки у цьому акті, водночас, зазначено, що винною особою є ОСОБА_2 , тобто він стосується саме цієї справи.

До того ж, складання акту приймання-передачі виконаних робіт умовами договору про надання правової допомоги від 30 січня 2019 року взагалі не передбачено. При цьому, оплата позивачем послуг адвоката Самойленка П.М. підтверджується копією платіжного доручення від 04 жовтня 2019 року.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, провадження № К/9901/10114/19, виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про прийняття послуг з правничої допомоги.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку, що вищезазначена помилка у акті є суто технічною та не спростовує факт дійсності надання правничої допомоги у справі позивачу та факт понесення останнім витрат у зв`язку зі зверненням до суду.

Будь-яких доводів щодо необґрунтованості розміру таких витрат чи їх неспівмірності відповідачем не висловлено, клопотань про зменшення цієї суми не надано, тому підстав для зменшення суми витрат на правову допомогу в розмірі 3800,00 грн не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, враховуючи взаємозалік сплаченого сторонами судового збору в суді першої і апеляційної інстанцій та пропорційність розміру задоволених позовних вимог, з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума в розмірі 979, 71 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 загальної суми зменшити з 9025, 65 грн до 4202, 70 грн, яка складається з збитків в розмірі 402, 70 грн та витрат на правову допомогу - 3800,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 979, 71 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.