ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8025/20 Справа № 202/1260/20 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О.М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій, -

ВСТАНОВИЛА:

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій. Просила встановити наявність в наказі № 2 від 03 січня 1990 року обставин щодо прийняття її на посаду викладачем кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26 грудня 1989 року з окладом 160 крб. 00 коп. на місяць за переводом з Ємільчинського райвно Житомирської області, як обрану за конкурсом. Встановити, що науково-педагогічного стажу роботи у вузі в неї не було, а підставою видання наказу є заява, витяг з протоколу засідання вченої ради філологічного факультету від 14 грудня 1989 року № 5 та узгоджено між керівниками організацій.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що з 26 грудня 1989 року й до теперішнього часу безперервно діє укладений 25 грудня 1989 року безстроковий трудовий договір між ДНУ та позивачем, як переведеним до відповідача за узгодженням між керівниками організацій, обраним за конкурсом на два роки викладачем англійської мови невипускаючої кафедри, що підтверджується наказом № 2 від 03 січня 1990 року про прийняття на роботу, наказом № 368к від 22 грудня 1989 року про звільнення з попереднього місця роботи, та записами № 14 і № 15 у трудовій книжці.

Заяв про звільнення вона не подавала, угоди про припинення трудових відносин не укладались. Наказ про припинення або розірвання укладеного у 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав. Відповідач ніколи не видавав ніякого іншого наказу про зарахування позивача та роботу, зокрема й про прийняття на роботу за строковим договором або контрактом (ст. 24 КЗпП), окрім наказу № 2 від 03 січня 1990 року. При цьому, безстроковий договір не перетворюється на строковий.

Юридичним фактом зарахування позивача на посаду викладача кафедри без обмеження строком ДНУ прийняв на себе, зокрема й обов`язки протягом дії безстрокового договору, створювати позивачу умови праці і виплачувати зарплату (ст. 21 КЗпП УРСР/України).

У 2017 року ДНУ безпідставно не виконав обов`язку виплатити позивачу зарплату за укладеним в 1989 році на невизначений строк, діючим у 2017 році трудовим договором. При цьому позивач, за даним договором у 2017 року виконувала і виконала свої трудові обов`язки.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій - відмовлено (а.с.95-99).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вищевказане судове рішення та ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив матеріалів справи та не дав належної правової оцінки доказам, наданим позивачкою. Висновок суду про те, що ОСОБА_1 була зарахована на роботу 26 грудня 1989 року, а звільнена 03 вересня 2008 року, на думку апелянтки, є припущенням (а.с.122-136).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність рішення суду, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2020 року залишити без змін. Також представник відповідача просила суд постановити ухвалу про накладення штрафу на ОСОБА_1 за неодноразове зловживання процесуальними правами (а.с.163-179).

01 жовтня 2020 року позивач через канцелярію суду подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що жодного доводу позову і скарги не спростовано, а доказів укладення строкових договорів або припинення укладеного 26 грудня 1989 року безстрокового договору не існує та просила її позов і скаргу задовольнити (а.с.180-181).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року, яке ухвалою Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року залишено без змін, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Дніпропетровського національного університету (нова назва Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара) про поновлення на роботі, у якому вона просила поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету, стягнути заборгованість за весь час вимушеного прогулу, визнати недійсним контракт, визнати недійсною оферту у вигляді контракту.

Відповідно до даного рішення суду від 19 грудня 2006 року, в ході судового розгляду цивільної справи № 2-2128/06 встановлено, що ОСОБА_1 була призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26 грудня 1989 року згідно її заяви від 25 грудня 1989 року наказом по університету № 2 від 03 січня 1990 року - як обрана за конкурсом.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 06 грудня 1994 року і на підставі рішення кафедри від 05 грудня 1994 року було видано наказ № 31к від 26 січня 1995 року, за яким ОСОБА_1 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06 грудня 1994 року по 06 грудня 1999 року. Згідно заяви ОСОБА_1 від 01 грудня 1999 року і на підставі рішення кафедри від 11 листопада 1999 року видано наказ № 683к від 20 грудня 1999 року за п. 9 якого ОСОБА_1 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06 грудня 1999 року по 30 червня 2004 року. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач на її заяву від 01.12.1999 р. не надав відповіді в нормальні строки (тобто до 06.12.1999 р.) і тому трудовий договір з 07.12.1999 р. став безстроковим - суд вважав безпідставними та зазначив, що з позивачкою було укладено строковий трудовий договір.

Також рішенням суду встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 15 червня 2004 року наказом № 491 к від 07 липня 2004 року її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01 липня 2004 року по 30 червня 2006 року на умовах контракту, а після того - наказом від 19 червня 2006 року її звільнено з 22 серпня 2006 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18), відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 і залишено без змін постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, якою встановлено, що після отримання Університетом ухвали Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року відповідачем видано наказ від 02 вересня 2008 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 03 вересня 2008 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. ОСОБА_1 в Університеті не працює з 04 вересня 2008 року. Вказане звільнення позивачем оскаржувалось в судовому порядку та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2009 року, у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання наказу від 02 вересня 2008 року недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами.

Також встановлено, що посада позивача віднесена до категорії працівників, які працюють за контрактом, ОСОБА_1 звільнена з 03 вересня 2009 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням дії контракту, при звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок. При цьому відсутні правові підстави для стягнення заробітної плати, а посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин спростовано встановленими фактичними обставинами справи і зібраними у справі доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, то відсутні правові підстави для стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України.

Доводи апеляційної скарги щодо безстрокового характеру трудових відносин, неправомірність її звільнення, наявність заборгованості ДНУ імені Олеся Гончара перед нею, вже неодноразово перевірялися судами різних інстанцій та таким доводам надана правова оцінка, що підтверджується рішенням суду (постанова Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18).

Вимоги позивачки щодо стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік у розмірі двох державних гарантій не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і на законі. Оскільки з позивачкою не був укладений у спірний період трудовий договір, на підставі якого вона б зобов`язалася виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а ДНУ зобов`язався виплачувати їй заробітну плату, забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП у редакції на монет спірних правовідносин).

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Також є правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення обставин у наказі № 2 від 03 січня 1990 року, оскільки не грунтуються на вимогах закону та не належать до компетенції суду.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: