Єдиний унікальний номер №243/6151/20
Номер провадження №2/243/2077/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Дюміної Н.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Прилуцької А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі № 6 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Билбасівської селищної ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позивач мотивує свої вимоги тим, що ОСОБА_2 , який є його дідусем, на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1952 року зареєстрованому в КП БТІ, належав житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а після його смерті прийняла спадщину його дружина, бабуся позивача - ОСОБА_3 , яка була зареєстрована разом з ним у цьому будинку, однак також за життя не зареєструвала своє право власності на цей будинок. Інших зареєстрованих осіб у будинку не було.

Позивач вказує у позові, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його бабуся - ОСОБА_3 померла, та він після неї прийняв спадщину у встановленому законом порядку, однак постановою нотаріуса від 05.06.2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки на вказаній земельній ділянці дідусем за життя побудовано новий житловий будинок, право власності на який він за життя не встиг за собою зареєструвати, крім того бабуся не встигла за життя прийнявши спадщину зареєструвати на своє ім`я право власності на цей житловий будинок.

Вказує, що фактично успадкував житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами після смерті бабусі, однак не може оформити свої спадкові права на вказане майно через відсутність реєстрації об`єкта нерухомості, а тому захистити своє право власності на житловий будинок вимушений в судовому порядку.

З огляду на викладене просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який відповідно до технічного паспорту складається із житлового будинку А, загальною площею 163,9 кв.м., житловою площею 93,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні - душа В.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Фальченко І.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 15.07.2020 року, до судового засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та дату судового розгляду, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача Билбасівської селищної ради Слов`янського району Донецької області, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити за відсутністю представника Билбасівської селищної ради та винести рішення по справі на розсуд суду.

Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, допитавши свідків та розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4,5 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Так в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено письмовими доказами доданими до матеріалів справи, що ОСОБА_2 , який є дідусем ОСОБА_1 , про що свідчать свідоцтво про народження позивача серії НОМЕР_1 та свідоцтво про народження батька позивача ОСОБА_4 , серії НОМЕР_2 (а.с. 27,28), на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1952 року належав житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, який був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який був знесений. Вказані фактичні дані підтверджуються довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська № 379-18/0.45/01 від 06.02.2020 року (а.с. 8,42). Згідно зазначеної довідки - побудований же на місці знесеного, житловий будинок «А», літня кухня «Б», вбиральня - душ «В», побудовані до 05.08.1992 року і згідно Прикінцевих положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (із змінами та доповненнями), п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (із змінами та доповненнями) не є самовільними і дозволу не потребують. Право власності на зазначений будинок станом на 01.01.2013 року не зареєстроване. Технічний паспорт виготовлено відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127.

Як вбачається з відомостей домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 - господарем побудованого будинку є ОСОБА_2 , який був зареєстрований за вказаною вище адресою разом із ОСОБА_3 , яка була його дружиною,

що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 . (а.с. 6, 11-12).

Правомірність володіння та користування ОСОБА_2 вказаного вище будинку із господарськими побудовами та спорудами, який розташовувався за адресою: АДРЕСА_1 - ніким та ніколи не заперечувалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер та після його смерті відкрилась спадщина, яка складалася із житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові правовідносини регулюються ЦК України після 1 січня 2004 року, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, то такі правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Стаття 549 ЦК УРСР (1963 року) регламентує порядок прийняття спадщини спадкоємцями:

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до даної статті, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадшини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на той час, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути:

?довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця;

?довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу;

?копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини;

?запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Аналізуючи зазначене вище та приймаючи до уваги, що згідно відомостей з будинкової книги, разом із спадкодавцем з 1979 року по день його смерті була зареєстрована та проживала його дружина ОСОБА_3 , яка є бабусею позивача у справі, то враховуючи засади на яких визначався порядок прийняття спадщини

спадкоємцями за ЦК УРСР (1963 року), суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 в установленому законом, який був чинний на момент виникнення правовідносин, порядку прийняла спадщину після свого померлого чоловіка, який є дідусем позивача, оскільки проживала з ним на момент смерті та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Правомірність набуття та володіння вказаним вище майном ОСОБА_3 , яка є бабусею позивача, ніким та ніколи не заперечувалась та не оскаржувалось.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , яка є бабусею позивача у справі померла.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

В передбачений чинним законодавством строк позивач у справі ОСОБА_1 звернувся в Другу слов`янську державну нотаріальну контору із заявою віж 13.02.2009 року про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . (а.с.22).

Батько позивача ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини після своєї померлої матері ОСОБА_3 на користь свого сина та онука спадкодавиці - ОСОБА_1 . (а.с.23).

Постановою державного нотаріуса Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області від 05 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 . (а.с.5).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Суд надаючи оцінку всій спадковій ланці спадкодавців щодо спадкового майна у вигляді житлового будинку з господарськими побудовами та спорудами розташованим за адресою: АДРЕСА_1 зазначає, що відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, що затверджена Міністерством комунального господарства Української PCP 31.01.1966 року і яка регулювала виникнення права власності на час закінчення будівництва спірного будинку (Інструкція втратила чинність 13.12.1995 року), реєстрацію будинків із обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ типу Української PCP, що належать місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємства і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності і здійснювалася вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за п. 4 цієї Інструкції реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (із змінами та доповненнями) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) - для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

З огляду на вищевказане, судом береться до уваги наявність технічного паспорту на спірний будинок, відомості будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , згідно відомостей якої власником будинку записаний дідусь позивача - ОСОБА_2 , а також наявна в матеріалах справи довідка КП «БТІ» м. Слов`янська № 379-18/0.45/01 від 06.02.2020 року, згідно якої видно, що побудований на місці знесеного за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок «А», літня кухня «Б», вбиральня - душ «В», побудовані до 05.08.1992 року і згідно Прикінцевих положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (із змінами та доповненнями), п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (із змінами та доповненнями) не є самовільними і дозволу не потребують. Технічний паспорт виготовлено відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127.

Суд приходить до висновку, що дідусь позивача - ОСОБА_2 побудував будинок з господарськими будівлями та спорудами до 05 серпня 1992 року. Цей будинок є об`єктом завершеного будівництва, будувався відповідно до дозвільних документів на виділеній для цих цілей земельній ділянці, він відповідає усім будівельним, санітарним, пожежним та іншим нормам, які застосовуються до будівель відповідного типу, що підтверджується технічним паспортом на будівлю, виданим КП «БТІ» м. Слов`янська (а.с. 8-10).

Як вже зазначалось вище, бабуся позивача - ОСОБА_3 , яка є бабусею позивача у справі у в установленому законом, який був чинний на момент виникнення правовідносин, порядку прийняла спадщину після свого померлого чоловіка ОСОБА_2 , який є дідусем позивача.

На теперішній час отримати правовстановлюючий документ на ОСОБА_3 неможливо у зв`язку з її смертю, так як відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті.

Однак у відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Вимогами ст. ст. 1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями ч. ч. 3 та 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що син померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відмовився від спадщини на користь позивача. (а.с.23).

Згідно ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Таким чином, виникла ситуація, коли позивач фактично успадкував нерухоме майно після смерті своєї бабусі, однак позбавлений можливості оформити спадщину, оскільки відсутні документи, які б підтверджували право власності спадкодавиці на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, судом встановлено, що права позивача, як спадкоємця на оформлення права власності на спадщину порушується, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє усіма необхідними законними підставами для цього, у зв`язку з чим суд вважає вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач не вимагав компенсації за понесені судові витрати.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. ст. 12, 13, 80, 81, 82,131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 328, 392, 1216-1218, 1222-1223, 1268-1270, 1296 ЦК України, Пленумом ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Билбасівської селищної ради Слов`янського району Донецької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок з господарськими і побутовими

спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який відповідно до технічного паспорту складається із житлового будинку А, загальною площею 163,9 кв.м., житловою площею 93,5 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні - душа В.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2020 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області Н.О.Дюміна