ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/4467/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору: Садівниче товариство «Сонячний» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Федіна А.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 кадастровий номер :30:003:1479 площею 0,0572 га, цільове призначення якої для індивідуального садівництва.

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 , яка є власником суміжної земельної ділянки за АДРЕСА_2 у вказаному садівничому товаристві частково зруйнувала огорожу облаштовану нею на межі вказаних земельних ділянок та встановила власну огорожу з металевої сітки, самовільно захопивши частину її земельної ділянки.

В 2017 році ОСОБА_1 звернулась до Приватного підприємства «Захід-Зем» яким було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж її земельної ділянки в натурі на місцевості, а також ситуаційний план відповідно до яких були встановлені та закріплені межові знаки, які передані на зберігання позивачу, та виявлено факт захоплення відповідачем частини земельної ділянки позивача в розмірі 0,0058 га.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/794/20

Для врегулювання даної конфліктної ситуації та відновлення меж своєї земельної ділянки позивач в усній формі зверталась до відповідача, поліції, проте спір лише загострювався, що призвело до її душевних страждань, а також погіршення самопочуття, оскільки вона є особою похилого віку, особливо чутливо реагує на протиправні дії з боку відповідача, періодично проходить стаціонарне лікування та будь-які душевні хвилювання їй протипоказані.

Вказувала, що вона протягом останніх трьох років, що передували зверненню до суду, знаходиться в стані моральних страждань, у зв`язку з тим, що конфліктна ситуація з відповідачем вплинула на її нормальні життєві зв`язки та вона докладає додаткові зусилля для відновлення свого попереднього становища. Розмір моральних страждань оцінює в сумі 100000 грн.

На підставі наведеного, посилаючись на норми матеріального права щодо усунення перешкод в користуванні власністю, права власності на землю, повернення самовільно зайнятих земельних ділянок, відшкодування моральної шкоди, просила зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ділянку площею 0,0058 га, що належить ОСОБА_1 (кадастровий номер :30:003:1479), шляхом перенесення огорожі за межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 100000 грн. та понесені нею судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити захоплену нею частину земельної ділянки площею 0,0055 га. та перенести огорожу з металевої сітки за межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , тим самим усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :30:003:1479.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень, а також витрати за проведення судової експертизи в сумі 9724 гривень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновком експерта №СЕ-6604-1-1064-.19 від 20.12.2019 року було встановлено, що фактичні межі земельної ділянки № НОМЕР_1 в садівничому товаристві «Сонячний» не відповідають межам земельної ділянки кадастровий №:30:003:1479, однак при проведенні експертизи було зазначено, що технічна документація на підставі якої було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки від 27.01.2016 року, тобто відомості про реєстрацію земельної ділянки вносились на підставі іншої технічної документації а не тієї, яка була надана для проведення експертизи. Однак, будь-яких розбіжностей у технічних документаціях 2016 та 2017 роках виготовлення судом першої інстанції не було виявлено.

Також зазначає, що при виготовленні технічної документації на земельну ділянку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 із нею, як суміжним користувачем, межі земельної ділянки не погоджувала, що підтверджується відсутністю підпису в Акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від 27.01.2016 року, внаслідок чого відбулося накладання кадастрового номера на її земельну ділянку.

Суд першої інстанції оцінив висновок експерта належним доказом заявлених позивачкою вимог, оскільки він містить інформацію про наявність накладень між суміжними земельними ділянками сторін відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою, однак вважає, що суд дійшов помилкового висновку, так як експертом зроблено висновок про те, що фактичні межі земельної ділянки № НОМЕР_1 не відповідають межам земельної ділянки №:30:003:1479, а не наявність накладення однієї земельної ділянки на іншу.

У зв`язку із вищенаведеним апелянтом було подано позов до суду першої інстанції із позовними вимогами про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Вказує, що на час подачі апеляційної скарги клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи не задоволено, яка надасть можливість визначити чи наявне накладення двох суміжних земельних ділянок одна на одну, а також про те, чиє саме право порушене.

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо не можливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі, тобто між справами що розглядаються повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Просила зупинити апеляційне провадження по даній справі до вирішення цивільної справи №725/2956/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління держгеокадастру у Чернівецькій області, третя особа Чернівецьке КОБТІ про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.05.2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Пустовіт Ю.О. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказує, що апелянт навмисно «недоцитовує» висновок експерта у тій частині, що причиною такої невідповідності є саме розташування огорожі, зведеної апелянтом на її земельній ділянці, отже висновком встановлено фактичне порушення апелянтом меж земельної ділянки позивача. Більше того, доказами наявними у матеріалах справи та показами свідків підтверджено факт самовільного захоплення земельної ділянки ОСОБА_2 ..

Твердження апелянта про недійсність експертного висновку, так як експерт керувався технічною документацією 2016 року, а до суду надано технічну документацію 2017 року є безпідставним, оскільки дані про земельну ділянку позивача були встановлені на підставі техдокументації 2016 року, а техдокументація 2017 року лише підтвердила відсутність змін по земельній ділянці.

Крім того зазначає, що підписання акта погодження меж самосійного значення немає, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, які будь-яких інших прав, тому непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, та скасування реєстрації техдокументації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Також вказує на те, що апелянт зловживає своїми процесуальними правами, щодо клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі, з метою безпідставного затягування виконання судового рішення у даній справі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що встановленою ОСОБА_2 огорожею з металевої сітки самовільно захоплено частину земельної ділянки ОСОБА_1 , що підтверджено висновком судової земельно-технічної експертизи, чим створено їй перешкоди в користуванні власністю.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №013085 виданого 08.12.1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 03.03.1998 року №184/5, ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 0,0572 га кадастровий номер :30:003:1479 цільовим призначенням для ведення садівництва. копією (а.с 7 Том 1).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №013031 виданого 18.04.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 05.12.1996 року №821/24, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка АДРЕСА_2 , площею 0,0559 га цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с 51 Том І).

Як вбачається з акту садівничого товариства «Сонячний» від 01.03.2018 року відповідно до якого в жовтні 2015 ОСОБА_2 зруйнувала частину огорожі, яка знаходилась на земельній ділянці ОСОБА_1 та встановила власну огорожу, захопивши самовільно частину земельної ділянки позивачки.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Спірні правовідносини стосуються порядку здійснення права власності та права користування земельними ділянками та регулюються положеннями Цивільного Кодексу України щодо режиму права власності та Земельного Кодексу України. Земельний Кодекс України визначає дві форми законного користування земельною ділянкою право власності або право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно п.г ч.1 ст.91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідно до висновку судового експерта незалежної експертизи України Гайда Б.Я. №Се-6604-1-1064.19 від 20.12.2019 року встановлено, що фактичні межі земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають межам земельної ділянки кадастровий №:30:003:1479; огорожа з металевої сітки, що розташована між земельними ділянками (які знаходяться у фактичному користуванні) АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 частково (по всій довжині, за виключенням відрізку довжиною 1,27 м. зі сторони дороги) розташована на земельній ділянці кадастровий №:30:003:1479. З пояснень судового експерта ОСОБА_3 , вбачається, що для виконання зазначеної експертизи він використовував ті вихідні дані, які містились у матеріалах справи, а також ним, за погодженням з судом, було залучено інженера-геодезиста ОСОБА_4 та здійснено виїзд до об`єктів дослідження для здійснення візуально-інструментального обстеження. Вказував на те, що судова експертиза включає в себе комплекс дій під час якого можливе неодноразово відвідування як експертом так і залученим ним спеціалістом об`єктів дослідження. Для проведення експертизи та надання висновків на поставлені питання №1 та № 2 йому було надано достатньо вихідних даних та окрім технічної документації виготовленої ПП «Захід-Зем» він також використовував документи, що містяться в матеріалах справи, в тому числі копії державних актів на обидві земельні ділянки, а також витребуванні судом докази зокрема кадастровий план земельної ділянки, а також каталог координат земельної ділянки.

За наслідками проведеної експертизи встановлено, що фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 дійсно зсунуті порівняно з тими, що визначені в технічній документації не лише зі сторони земельної ділянки № НОМЕР_2 , натомість огорожа з металевої сітки знаходиться частково на території земельної ділянки ОСОБА_1 , таким чином захоплюючи її частину.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, дана норма закону передбачає, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п.33 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ОСОБА_2 звільнити захоплену нею частину вказаної земельної ділянки площею 0,0055 га та перенесення огорожі з металевої сітки за межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивачка визначила спосіб для відновлення порушених прав, шляхом перенесення встановленої огорожі, за межі належної їй на праві власності земельної ділянки, що порушує її права на користування власністю.

Нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, колегія судів зважає і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист , хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того Європейський суд з прав людини акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, колегія суддів виходить із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі не можливості такого поновлення гарантувати собі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що висновок експерта по даній справі є неналежним доказом, так як при проведенні експертизи було зазначено, що технічна документація на підставі якої було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки від 27.01.2016 року, тобто відомості про реєстрацію земельної ділянки вносились на підставі іншої технічної документації а не тієї, яка була надана для проведення експертизи, є безпідставними враховуючи наступне.

Відповідно до актуального витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.04.2020 року, відомості про державну реєстрацію належної позивачу земельної ділянки внесені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 27.01.2016 року, будь-яких змін в Державний земельний кадастр про земельну ділянку на підставі виготовленої ПП «Захід-Зем» у 2017 році не встановлено. Також з наданих пояснень експертом зазначено. Що для проведення експертизи ним було використано інші документи, які містяться в матеріалах справи, що дали можливість дійти вказаного висновку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експерта є належним доказом заявлених позивачкою вимог, так як він містить інформацію про наявність накладень між суміжними земельними ділянками сторін відповідно до правовстановлюючих документів та документів із землеустрою.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що вказаний висновок виготовлений на підставі недостовірних даних, окрім того жодних клопотань про проведення повторної судової земельно-технічної експертизи відповідачкою заявлено не було, крім того відповідачка не забезпечила експерту доступ на земельну ділянку № НОМЕР_2 не надала для дослідження документів, які містять координати поворотних точок зовнішніх меж земельних ділянок .

Згідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Безпідставними не необґрунтованими є доводи апелянта про непогодження нею меж земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_1 із нею, як суміжним землекористувачем, що підтверджується відсутністю підпису в акті прийму передачі межових знаків, внаслідок чого відбулося накладення земельних ділянок, враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи у користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно із пунктом 2.1 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з постановленим рішенням суду, переоцінки висновків судового рішення та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону, і ця оцінка спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 22 жовтня 2020 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк