Справа № 202/6499/18
Провадження № 2/202/143/2020
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Кухтіна Г.О.,
за участю секретаря Кишковар Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості.
Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 05 листопада 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі.
У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді ОСОБА_2 від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О.
Ухвалою судді від 18 січня 2019 року справу прийнято до провадження та розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено, що 03 березня 2015 між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10026/0712 філії Головного управління по м. Києву та Київській області та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки. 23 березня 2015 року між сторонами було також укладено додатковий договір № 1 до Договору № 38330 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки. Відповідно до умов Додаткового договору № 1 позивач встановив відповідачу кредит у сумі 2000 грн., строком на період дії платіжної картки з процентною ставкою 24 % річних, які сплачуються щомісячно. Втім, ОСОБА_1 не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідно до умов Договору, таким чином порушивши умови кредитного договору. У зв`язку з зазначеним, станом на 04 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 2 793,41 грн., що складається з: 1 976,20 грн. основна заборгованість; 446,83 грн., - проценти за користування кредитом; 250,28 грн., - пеня за прострочену заборгованість; 9,00 грн., - комісія за розрахунково-касове обслуговування; 61,19 грн., - сума інфляційних витрат на суму простроченого кредиту; 17,04 грн., - сума інфляційних витрат на суму нарахованих та несплачених процентів; 21,77 грн., 3% річних на суму простроченого кредиту; 5,10 грн., - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів. Наведене зумовила позивача звернутися до суду з даним позовом.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, згідно заяви, надісланої на адресу суду, просив розглядати справу без його участі.
Відповідач не погоджуючись з вимогами позовної заяви подав відзив, в якому посилається на те, що дійсно у 2015 році, будучі у встановленому законом порядку мобілізованим, для зарахування Міністерством оборони України грошового утримання, між ним та позивачем був укладений договір та відкритий поточний рахунок з цільовим призначенням «Для виплат». Подібні договори укладалися масово, під час одноразового відвідування представниками банківської установи розташування військової частини, яка дислокована на території Київської області. Вказує, що інших договорів або додаткових угод між сторонами не було укладено. Також зазначив, що навіть карткою «Для виплат» відповідач не користується більше трьох років. Тому вважає обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, такими, що не відповідають дійсності, а додані до позову документи фальсифікованими. Крім того, факт відсутності жодного списання коштів за останні три роки до моменту подання позовної заяви свідчить про те, що позивачем заявлені вимоги з пропуском строків позовної давності, а відтак задоволенню не підлягають.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 03 березня 2015 між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10026/0712 філії Головного управління по м. Києву та Київській області та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки.
23 березня 2015 року між сторонами укладено додатковий договір № 1 до Договору № 38330 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого позивач встановив відповідачу кредит у сумі 2000 грн., строком на період дії платіжної картки з процентною ставкою 24 % річних, які сплачуються щомісячно.
Втім, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідно до умов договору, таким чином порушивши умови кредитного договору. У зв`язку з зазначеним, станом на 04 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 2 793,41 грн., що складається з: 1 976,20 грн. основна заборгованість; 446,83 грн., - проценти за користування кредитом; 250,28 грн., - пеня за прострочену заборгованість; 9,00 грн., - комісія за розрахунково-касове обслуговування; 61,19 грн., - сума інфляційних витрат на суму простроченого кредиту; 17,04 грн., - сума інфляційних витрат на суму нарахованих та несплачених процентів; 21,77 грн., 3% річних на суму простроченого кредиту; 5,10 грн., - 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів.
Згідно зі статтею 1050 та частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За вимогами статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободи чи законних інтересів.
Положення ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Крім того, ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Оскільки позивачем заявлені вимоги не підтверджені будь-якими належними і допустимими доказами, повністю спростовуються поясненнями відповідача, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.
Керуючись ст. ст. 526, 533, 549, 551,553,554,611, 625, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 19, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимогПублічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості відмовити.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя Г.О. Кухтін