ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду:

головуючого: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши в м.Полтаві апеляційну скаргу Полтавської обласної спілки споживчих товариств

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про стягнення заборгованості з заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про стягнення заборгованості з заробітної плати.

Позов мотивований тим, що позивач працював в Полтавській облспоживспілці на різних посадах, розпорядженням № 20-К від 04.06.2019 року з підприємства позивача звільнено за вчинені прогули датою 07.12.2018. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 року у справі 554/5630/19 звільнення за прогули визнано незаконним. Судом скасовано вищевказане розпорядження № 20-К від 04.06.2019. Змінено дату і формулювання звільнення на «20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України». Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 року додатково зобов`язано видати трудову книжку, яку він протиправно не видав при звільненні. В іншій частині рішення залишено без змін. Позивач подавав заяви, в яких вимагав провести остаточний розрахунок за всіма виплатами згідно ст.116 КЗпП України.

Тому ОСОБА_1 вважає, що є підстави для стягнення із відповідача недоплаченої заробітної плати на суму 3055, 58 грн., вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України в розмірі 13050 грн. і середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги за кожен робочий день з 21.05.2019 року по дату винесення рішення суду з розрахунку 212, 20 грн. за день.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 рокупозов ОСОБА_1 , в особі представника позивача ОСОБА_2 до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про стягнення заборгованості з заробітної плати - задоволено повністю.

Стягнуто з Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 13 050 гривень, невиплачену заробітну плату - 3 055 грн. 58 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 39 257 грн., всього 55 362 грн. 58 коп.

Стягнуто з Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Не погодившись з рішенням районного суду, Полтавська обласна спілка споживчих товариствподала апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач у своїй скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не в повній мірі досліджено порушення позивачем строків звернення із даним позовом, так як про своє звільнення за розпорядженням від 07.12.2018 року ОСОБА_1 дізнався 12.06.2019 року, а в суд з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі звернувся 06.12.2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. При цьому, ОСОБА_1 уже звертався до суду з аналогічним предметом спору, а саме в межах розгляду справи №554/5630/19 про скасування розпорядження про звільнення, позивачем подавалась заява про збільшення позовних вимог, зокрема, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, яка була залишена без розгляду.

Також відповідач не погоджується із висновком про те, що суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні належать до фонду оплати праці; наявність заборгованості по виплаті заробітної плати позивачем не доведена; вважає, що обов`язок виплатити вихідну допомогу при звільненні виник у відповідача не 20.05.2019 року (встановлений судом день звільнення), а 02.12.2019 року (день набрання судовим рішенням законної сили).

Крім того, у скарзі спілка посилається на висновки касаційної інстанції щодо застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу необгрунтованою. Заперечує проти доводів відповідача стосовно того, що вихідна допомога не є заробітною платою, а також щодо доводів про пропуск тримісячного строку позовної давності, посилаючись на рішення Коституційного суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, де викладено, що в даному випадку строк для звернення з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку виплат починає свій перебіг з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про фактичний розрахунок. Станом на день подання позову заявлені ним вимоги не були оплачені.

Також зазначає, що вимоги заявлені позивачем у іншій справі про стягнення належних сум не були тотожними, заявленим у цій справі, і були залишені без розгляду, у зв`язку з пропуском строку на подання збільшених позовних вимог, що не позбавляє звернутися з позовом повторно.

ОСОБА_1 вважає помилковим посилання скаржника на час виникнення обов`язку у роботодавця виплатити належні йому при звільненні суми, також вказує, що сума недоплаченої заробітної плати слідує із наданої самим відповідачем довідки, а застосування принципу співмірності може мати місце лише у випадку часткового задоволення позову працівника.

Враховуючи межі оскарження судового рішення, зокрема, в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги, в силу ст. 367 ЦПК України, рішення щодо стягнення вихідної допомоги на суму 13050 грн. апеляційному перегляду не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і вбачається з матеріалів справи, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави у справі №554/5630/19 від 01.10.2019 позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про визнання протиправним наказу - задоволено частково. Визнано протиправним і скасованео розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств №20-к від 04.06.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, з 07.12.2018 року. Змінено формулювання підстав та дати звільнення ОСОБА_1 з Полтавської обласної спілки споживчих товариств за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019. Зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019. Стягнуто з Полтавської обласної спілки споживчих товариств, на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Рішення набрало законної сили 02 грудня 2019 року (а.с.26-33).

02.12.2019 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про покладення на Полтавську обласну спілку споживчих товариств обов`язку видати ОСОБА_1 трудову книжку серії НОМЕР_1 із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення. Зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств надати ОСОБА_1 трудову книжку серії НОМЕР_1 із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств надати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 залишено без змін. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття 02 грудня 2019 року (а.с.34-40).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що при звільненні з позивачем ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як вбачається із наданої довідки про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05.07.2015 року по 04.06.2019 року, а також із проведеного позивачем розрахунку відповідачем не доплачено 3055, 58 грн. заробітної плати, без урахування податків і зборів.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи викладене, а також те, що заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні позивачу сплачено не було, місцевий суд прийшов до вірного висновку про стягнення невиплаченої заборгованості по заробітній платі в сумі 3055, 58 грн. та середьного заробітку за час затримки розрахунку в сумі 39 257 грн. за період з 21.05.2019 року (наступний за днем звільнення) по день ухвалення судового рішення.

Середній заробіток позивача, що підлягає виплаті за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд правильно обрахував відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати за два останні повні місяці роботи та кількості робочих днів.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , необхідно зазначити, що позовна давність не спливла, адже згідно з частиною другою статтею 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, що також викладено у висновку Верховного Суду України щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України у постанові № 6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, зокрема, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Також згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями 117, 237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю Україниу взаємозв`язку з положеннями статей116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

ОСОБА_3 у позові скарзі посилається на те, що відповідач не проводив з ним розрахунок, доказів протилежного надано не було, а тому не можна вважати, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, звернення позивача із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в іншому судовому провадженні, як і залишення таких вимог без розгляду, в силу ст. 257 ЦПК України, не позбавляє його права звернутися повторно.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо недоведеності боргу по заробітній платі. Так, розрахунок судом проведено на підставі виданої самим відповідачем довідки про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за період з 05.07.2015 року по 04.06.2019 року, обгрунтованих доказів на спростування, в тому числі іншого розрахунку, відповідачем надано не було.

Неспроможними є також доводи щодо періоду, за який повинні бути виплачені заявлені позивачем виплати, оскільки закон прямо покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. (ст. 47, 116 КЗпП України). У разі невиконання цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Таким чином, право працівника на отримання належних йому сум при звільненні підлягає відновленню саме з дня його порушення, а не з часу набрання судовим рішенням законної сили.

Доводи заявника в апеляційній скарзі про неврахування судом при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні правової позиції щодо застосування принципу співмірності не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати та вихідної допомоги, право позивача на які оспорювалось та не визнавалось відповідачем, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків виплати належних працівнику коштів у розмірі 39 257 грн., взявши до уваги також строк протягом якого відповідач порушує права позивача, а також те, що зазначений розмір відшкодування є достатнім для задоволення потреб позивача та не призводить до його збагачення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Полтавської обласної спілки споживчих товариств - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов