ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 466/7083/16-ц

провадження № 61-38317св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року, ухвалене у складі суддіКовальчука О. І., та постанову апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/24 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивачі проживають у літній кухні, яка є господарською спорудою, оскільки ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні будинком.

Тому просили вселити їх у будинок АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком шляхом звільнення житлової кімнати та надання ключів від вхідних дверей.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення порядку користування майном.

В обґрунтування зустрічного позову вказала, що вона є власником 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 проживає у вказаному будинку із сім`єю, займає житлову кімнату 2-2 та приміщення тамбуру 2-1 у частині будівлі А-1, що за загальною площею є меншими, ніж належна їй на праві власності частка.

Як зазначала позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 та члени його сім`ї не бажають здійснювати право спільної часткової власності шляхом досягнення домовленості щодо користування та володіння майном.

Тому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила встановити порядок користування частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно з яким частину будівлі «А-1» із житловою кімнатою № 2-2 загальною площею 22 кв.м та тамбуром № 2-1 загальною площею 9,00 кв.м залишити у володінні і користуванні ОСОБА_3 та членів її сім`ї, приміщення житлової кімнати № 1-2 площею 11 кв.м у будівлі «Б» залишити у володінні і користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , приміщення кухні № 1-1 площею 8,60 кв.м та вбиральні № 1 площею 3,20 кв.м у будівлі «Б» залишити у спільному користуванні; зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надати дублікат ключа від вхідних дверей будівлі «Б», яка відноситься до частини будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 та членам її сім`ї будь-які перешкоди у користуванні приміщеннями кухні та вбиральні у будівлі «Б», яка відноситься до частини будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 і усунено перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком шляхом звільнення житлової кімнати та надання ключів від вхідних дверей.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обмежень у здійсненні права користування житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції послався на можливість виділення співвласникам у користування часток в натурі і вказав, що з огляду на відсутність варіантів порядку користування будинком АДРЕСА_1 , визначених експертом, позовні вимоги ОСОБА_3 є недоведеними.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу і відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про створення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у користуванні майном. Вказав, що оскаржуване рішення у цій частині ґрунтується виключно на наданих позивачами поясненнях.

З висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Також, урахувавши наявні у матеріалах справи докази, апеляційний суд вказав, що спірна будівля «Б-1» є самочинним будівництвом і сторони у справі не мають належним чином оформлених правовстановлюючих документів на вказану споруду.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, яка їх подали

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки спірний житловий будинок не є самочинним будівництвом, а є переобладнаною літньою кухнею.

Заявник зазначила, що апеляційний суд не встановив наявність або відсутність у ОСОБА_3 права власності на літню кухню (будівля «Б-1»).

У квітні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просять скасувати постанову апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Заявники вказали, що літня кухня під літерою «Б», яка є господарською спорудою житлового будинку АДРЕСА_1 , це самочинно переобладнане приміщення, непридатне для проживання.

Вважали, що, приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції позбавив заявників права власності на належну їм частку у житловому будинку.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому послався на безпідставність її доводів. Вважав недоведеними твердження позивача за зустрічним позовом про те, що літня кухня під літерою «Б» є житловою будівлею.

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому вказала, що доводи заявників зводяться виключно до переоцінки доказів.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 27 березня 1992 року.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року договір дарування 1/4 частки вказаного будинку у частині дарування його 1/24 частки визнано частково недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 1/24 частку жилого будинку АДРЕСА_1 після ОСОБА_7 .

Також судами встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63975233 від 21 липня 2016 року до проведення самовільних добудов будинок АДРЕСА_1 складався з чотирьох житлових кімнат та кухні житловою площею 65,2 кв.м, загальною площею 127,6 кв.м. Після проведення самовільних добудов будинок складається з шести житлових кімнат та кухні житловою площею 101,1 кв.м, загальною площею 166,5 кв.м. Самовільно побудовано житлову прибудову літера «А-2», житловий будинок літера «Б-1», веранду літера «б-1». Відповідно до акта Львівського комунального підприємства «Збоїща-408» від 18 листопада 2005 року самовільне будівництво здійснене іншим співвласником.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Частиною четвертою статті 401 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 3 жовтня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на викладені норми законодавства висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення первісного позову є необґрунтованим, оскільки, усунувши позивачам перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, суд не врахував відсутності у позивачів права власності та правовстановлюючих документів на вказане майно.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції встановив дійсні обставини справи на підставі наявних у справі доказів і дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу житлового будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що приміщення за літерою «Б-1» є самочинно збудованим житловим будинком замість літньої кухні і зареєстрованого права власності на нього сторони у справі не мають.

Указаним спростовуються доводи касаційної скарги ОСОБА_3 щодо невстановлення апеляційним судом наявності у неї права власності на літню кухню (будівля за літерою «Б-1»).

Право спільної часткової власності на літню кухню за літерою «Б-1», що набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом та на підставі договору дарування відповідно, не підтверджує права власності сторін на самочинно збудований житловий будинок, який є предметом спору.

Відмовляючи у визначенні порядку користування частиною будинку, суди попередніх інстанцій правильно виходили із недоведеності позовних вимог ОСОБА_3 , яка не є власником спірного самочинно збудованого будинку.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що їх позбавлено права власності на належну їм частку у житловому будинку і права користування вказаною часткою, не спростовують правильності висновку суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, так як ОСОБА_1 продовжує володіти 1/24 часткою жилого будинку АДРЕСА_1 та зареєстрований у ньому.

Вказане встановлено судами попередніх інстанцій і не спростовано сторонами у справі.

Фактично доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанови суду апеляційної інстанції, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення у відповідних частинах з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині незмінній апеляційним судом і постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401 і 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов