КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.
Єдиний унікальний номер справи № 369/2473/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Шпитьківської сільської ради Київської області, третя особа - приватний нотаріус Столярова Ірина Геннадіївна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на частину земельної ділянки: площею 0,2387га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку. З питання оформлення спадщини, вона звернулася з заявою до приватного нотаріуса Столярової І.Г., але постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тієї підстави, що відсутній оригінал правоустановчого документа та частки співвласників у державному акті не визначені. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку. Оскільки по державному акту чотири співвласники, їх частки є рівними, тобто кожному належить по ј частині. Свою частину бабуся заповідала їй, тому її частина становить Ѕ.

На підставі викладеного просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,2387га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину земельної ділянки площею 0,2387 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року змінити, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,2387га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У апеляційній скарзі вказує, що суд вирішив питання лише щодо визнання права власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_2 у порядку спадкування від померлої ОСОБА_4 і така частка становить 1/8 частину земельної ділянки.

Відзиви на апеляційну скаргу від сторін у встановленому порядку до суду не надходили.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 22 жовтня 2020 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Столярова І.Г. та Шпитьківська сільська рада надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київській області, актовий запис № 22 (а.с. 19).

ОСОБА_6 04 січня 2017 року звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Столярової І.Г. з заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа №1/2017 після смерті ОСОБА_7 .

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як визначено статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 05 лютого 1997 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, яким заповідала ОСОБА_2 належну їй на праві власності 1/8 частину будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 24).

ОСОБА_2 06 травня 2006 року змінила прізвище на « ОСОБА_2 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с. 29).

Інших спадкоємців судом не встановлено.

Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі, з частини земельної ділянки площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою призваного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Столяровою І.Г. від 24 лютого 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що неможливо визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності (а.с. 60-61).

Також встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на підставі державного акту (ІІ-КВ №104527) належить право власності на земельну ділянку площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому розмір часток на правовстановлюючому документі не визначено (а.с. 58).

Норма ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 4, 5ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Частиною 4 ст. 120 Земельного Кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Також із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності володіли в рівних частинах земельною ділянкою площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:015:5105, однак розміри ідеальних часток кожного із співвласників визначені не були.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що для рівного та найбільш оптимального розподілу часток у праві власності та для подальшого визнання права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 необхідно визначити, що частки у праві спільної сумісної власності є рівними та складають по 1/4 частині кожному на земельну ділянку площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:015:5105.

Згідно ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 відповідно дост.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасники спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Як визначено п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене вбачається, що положення ст. 1226 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Оскільки позивач по справі прийняла спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 - до неї перейшли всі права та обов`язки, що належали померлій на момент смерті. Як встановлено судом, на момент смерті їй належала 1/4 частину земельної ділянки площею 0,2387 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:015:5105.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/4 частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом, оскільки таке право спадкодавця підтверджене наявними в матеріалах справи доказами, і тому позов підлягає задоволенню.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки питання іншої частини - ј частини, яка належить позивачу на підставі державного акту не є частиною, яка входить до складу спадщини, жодних прав її не порушено в цій частині, відповідачі не заперечують щодо належності їм на праві власності в рівних частинах земельної ділянки, тому в частині визнанні права власності на ј частину суд обґрунтовано відмовив та звернув увагу, що позивач фактично просить підтвердити (повторно) визнати за нею право власності на частину земельної ділянки.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, оцінивши докази, зібрані у справі, в їх сукупності, те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на ј частину земельної ділянки.

Твердження апелянта щодо пропорційного розподілу земельної ділянки відповідно до часток у праві власності на будинок відхиляються колегією суддів як такі, що ґрунтуються лише на власному тлумаченні апелянтом норм закону, що регулює спірні правовідносини.

Крім цього, як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2 є єдиною особою, що звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , та, відповідно, успадкувала все її майно, в тому числі, належну померлій частку земельної ділянки. Суд звертає увагу, що у державному акті про право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відсутня інформація щодо визначення часток у праві спільної власності, тому відсутні підстави вважати, що власники земельної ділянки мали намір відступити від презумпції рівності часток у спільній власності.

Інших доводів апеляційна скарга не містить

Відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, підстави для зміни рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 374,375. 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді