У х в а л а

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 759/296/13

провадження № 61-14750ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу приватного підприємства «Лазурний берег» на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у справі за заявою приватного підприємства «Лазурний берег» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року приватне підприємство «Лазурний берег» (далі - ПП «Лазурний берег») звернулося до суду зі заявою про заміну сторони виконавчого провадження у зазначеній вище справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року заяву ПП «Лазурний берег» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено у справі № 2/759/1871/13 стягувача публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») на його правонаступника, а саме ПП «Лазурний берег».

Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким заяву ПП «Лазурний берег» про заміну сторони виконавчого провадження залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Залишаючи без задоволення заяву про заміну сторони виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції, оскільки встановив, що заявником не доведено, що до обсягу прав ТОВ «Універсам Тополя» входило право вимоги до поручителя ОСОБА_1 , з огляду на вимоги статті 514 ЦК України, крім того й перехід права цієї вимоги від ТОВ «Універсам Тополя» до заявника ПП «Лазурний берег».

У жовтні 2020 року ПП «Лазурний берег» подало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, що надійшла 08 жовтня 2020 року, в якій заявник просить постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасувати й залишити без змін судове рішення першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку, що судом попередньої інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України, передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у заміні сторони виконавчого провадження.

Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 442 ЦПК України.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Підставою правонаступництва є відступлення права вимоги відповідно до положень глави 47 ЦК України.

Правонаступництвом у виконавчому провадженні є заміна однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав його попередника до іншої особи, що раніше не брала участь у виконавчому провадженні.

Підставою правонаступництва юридичної особи є, зокрема, й відступлення права вимоги за кредитними договорами, яке підтверджено документально.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно із статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи із приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, заміна осіб у окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Приймаючи до уваги положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином чи правонаступництвом на стадії виконання судового рішення, відбувається вибуття кредитора. Заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження. Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, переходить і право бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним для розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11 провадження № 61-46230св18.

Судом попередньої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року, у справі № 759/296/13-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання договору поруки припиненим первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2010 року, що був укладений між ВАТ «ВТБ Банк» та ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів» у розмірі 2 757 455,53 долари США, що еквівалентно, згідно з офіційним курсом Національного банку України, станом на 28 грудня 2012 року, сумі у розмірі 22 040 342 грн 05 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України) було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року за виконавчим листом, виданим Святошинським районним судом м. Києва у справі № 2/759/1871/13 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

Постановою старшого державного виконавця ВП ВР Департаменту ДВС МЮ України від 19 квітня 2017 року повернуто виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

За змістом договору про відступлення прав вимоги (цесії) № 22/2017-КБЕ-Ц від 07 листопада 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Груп Фактор» та ТОВ «Універсам Тополя», на користь нового кредитора відступлене лише право вимоги до боржника (позичальника за кредитним договором) ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів», що вбачається також із документів, переданих згідно з актом прийому-передачі, а право вимоги до поручителя ОСОБА_1 за цим договором не передавалося.

Будь-яких інших доказів на підтвердження переходу права вимоги між зазначеними особами до поручителя ОСОБА_1 , заявником ПП «Лазурний берег» до заяви про заміну сторони виконавчого провадження надано не було.

За змістом договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 17 травня 2010 року № ВКЛ 88/10 та договором поруки від 15 травня 2012 року № 88/10-ДП-2, укладених 08 листопада 2017 року між ТОВ «Універсам Тополя» та ПП «Лазурний берег», права вимоги за договором поруки були набуті первісним кредитором на підставі договору про відступлення прав за договором поруки № 22/2017-КБЕ-П від 07 листопада 2017 року, проте у матеріалах справи зазначений договір відсутній.

Відтак, враховуючи вище викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, скасувавши судове рішення першої інстанції, оскільки заявником не доведено, що до обсягу прав ТОВ «Універсам Тополя» входило право вимоги до поручителя ОСОБА_1 , з огляду на вимоги статті 514 ЦК України, також є недоведеним перехід права цієї вимоги від ТОВ «Універсам Тополя» до заявника ПП «Лазурний берег», тому обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ПП «Лазурний берег» про заміну сторони виконавчого провадження.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність й обґрунтованість судового рішення, а є лише незгодою заявника з його змістом.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, є необґрунтованою.

Правильне застосовування норм ЦПК України є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного підприємства «Лазурний берег» на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у справі за заявою приватного підприємства «Лазурний берег» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара