ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Чернівці

справа № 726/238/20

провадження №22-ц/822/750/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтував слідуючими обставинами.

Позивач зазначав, що придбав у відповідачки на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 4252 житловий будинок літ. А, житловою площею 32,40 кв.м., сарай літ. Б, вбиральню літ. Г, огорожу № 1, що розташовані по АДРЕСА_1 . В 2014 році позивач здійснив реконструкцію житлового будинку та побудував гараж-літню кухню літ. Д. Маючи намір здати в експлуатацію будівлі позивач виявив, що земельна ділянка, на якій знаходиться належний йому житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, перебуває у приватній власності попереднього власника - відповідача ОСОБА_1 . Договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було, хоча відповідач передала позивачу оригінал державного акта на право власності на землю від 19.09.2001 р., площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 ) для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Будучи юридично неграмотною людиною позивач цьому не надав належної уваги, а тому вважав власником землі саме себе, тим більше, що жодних скарг, претензій з 2002 року в ОСОБА_1 не було, вона ніколи не заявляла прав на землю, як і жодного разу там не з`являлась. В добровільному порядку вирішити вказане питання між сторонами не вдалось, а тому ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 червня 2020 року.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відсутність факту відчуження земельної ділянки власником, за договором від 13.05.2002р., унеможливлює набуття права на земельну ділянку у позивача.

Зазначає, що у позивача не виникло право власності, оренди користування на земельну ділянку або її частини, встановлене у відповідності до приписів статей 120,125 ЗК України (в редакції станом на час відчуження майна), що регулювали перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду. Суд не з`ясував чи мав відповідач намір продавати земельну ділянку.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 13.05.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 4252, відповідач продала, а позивач купив житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А, житловою площею 32,40 кв.м., сарай літ. Б, вбиральня літ. Г, огорожа № 1.

Право власності на вказане майно зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 13.03.2003 р., номер запису 4868 в книзі 36 с. 150.

В той же час сторонами не було укладено договору, на підставі якого від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 переходило би право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок.

З державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 031223, виданого 19.09.2001р. вбачається, що спірна земельна ділянка, площею 0,1000 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель належить відповідачу. Встановлено, що оригінал державного акту було передано відповідачем позивачу в день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.05.2002р., що не заперечувалось відповідачем.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини.

Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Доводи апелянта про безпідставність позову оскільки, при укладенні договору купівлі-продажу будинку від 13.05.2002 року питання щодо земельної ділянки не вирішувалось, отже позивач не набув право на неї, є помилковими та спростовуються наступним.

За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За пунктом 3 статті 2 Закону № 697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ).

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР 1991 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42).

Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.

Такі правові позиції висловлені Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 16.06.2020р. по справі № 689/26/17.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта щодо безпідставності позову.

Суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України правильно зазначив, що підстав для застосування строку давності не вбачається, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження з рішенням суду першої інстанції, однак висновків суду не спростовують.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 23 жовтня 2020 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді А.І. Владичан

М.І. Кулянда