печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Рябцовій Ю.О.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про стягнення витрат на лікування за кордоном, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач, МОЗ) про стягнення витрат на лікування за кордоном, у якому просить стягнути з МОЗ на його користь витрати на лікування за кордоном у розмірі 1 623 560,81 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що у 2016 року в результаті неодноразових медичних обстежень йому було встановлено такий клінічний діагноз: Подагра. Подагрична нефропатія з переходом в нефросклероз. Кісти нирок. Мікроліти нирок. Хронічна хвороба нирок 5 стадії. За результатами проведених медичними фахівцями досліджень йому було рекомендовано термінове медичне оперативне (хірургічне) лікування, а саме здійснення трансплантації нирки. Зазначений діагноз та рекомендації щодо нирково-замісної терапії підтверджується випискою з медичної карти від 12.10.2016 року.

Оскільки медичні заклади на території України не мали можливості забезпечити повне та якісне лікування вказаного захворювання, він був змушений звернувся за медичною допомогою умедичні заклади закордоном. У другій половині 2016 року він двічі пройшов обстеження та лікування в медичному закладі за кордоном. Зокрема, протягом періоду з 19.08.2016 року до 26.08.2016 року та з 19.09.2016 року до 28.10.2016 року він проходив обстеження та лікування в 9-й міській Клінічній лікарні м. Мінська Республіки Білорусь, яка спеціалізується на проведенні рекомендованого йому оперативного (хірургічного) лікування. В результаті проведеного у вказаній лікарні обстеження встановлений раніше клінічний діагноз повністю підтверджено, що доводиться епікризами № 23871 та № 21475. Також позивачу було рекомендовано здійснити програмний гемодіаліз, гемодіафільтрацію з подальшим оперативним лікуванням - трансплантацією нирки.

Положенням про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року № 991 (далі - Положення № 991), яке було чинним на час проведення позивача лікування за кордоном, визначено порядок направлення громадян України на лікування за кордон. Згідно з цим положенням підставою для направлення хворого на лікування за кордон є неможливості ефективного лікування в Україні, та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги за кордоном. Він виконав всі вимоги, визначені Положенням, однак, головний спеціаліст МОЗ зі спеціальності «трансплантологія», своїм листом від 08.12.2016 року № 1671 відмовив в задоволенні законної та обґрунтованої заяви про направлення його на лікування за кордон. Відмова мотивована тими обставинами, що супроводжуючі захворювання позивача ставлять під загрозу виконання трансплантації нирки.

Вважає, що зазначені висновки головного спеціаліста МОЗ зі спеціальності «трансплантологія» є помилковими та безпідставними, оскільки, по-перше, при вирішенні зазначеного питання спеціальних медичних обстежень щодо наявності протипоказань до проведення оперативного його лікування не проводилися, по-друге, будь-яких медичних протипоказань для проведення оперативного лікування не встановлено як спеціалістами медичних закладів на території України, так і спеціалістами закордонного медичного закладу, який повідомив про можливість проведення відповідного оперативного лікування. За таких обставин, відмова у задоволенні заяви про направлення його за кордон є незаконною, порушує його права на охорону здоров`я, та створювало серйозну загрозу здоров`ю, життю та подальшому успішному лікуванню. Враховуючи ті обставини, що на момент отримання відмови у направленні позивача на лікування за кордон, вже було проведено всі необхідні підготовчі дії до проведення хірургічного лікування за кордоном, а зволікання з проведення хірургічної операції з пересадки нирки могло завдати непоправної шкоди його здоров`ю, та призвести до неможливості успішного лікування, він прийняв рішення самостійно пройти лікування за кордоном, та самостійно оплатити вартість послуг з лікування.

24.01.2017 року спеціалісти 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська провели позивачу трансплантацію нирки. Вартість лікування за кордоном склала 60 000,00 доларів США, що підтверджується рахунком 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська від 23.11.2016 року № 40-31/9185.

Оплата вартості лікування за кордоном позивач здійснив 24 січня 2017 року, в повному обсязі, шляхом оплати на рахунки 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська сум в розмірі 44 000,00 доларів США та 14 895,00 євро.

Оскільки позивачу було відмовлено в лікуванні за кордоном незаконно, відповідно до ст. 49 Конституції України, ст. 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Положення № 991, Порядку направлення громадян України для лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1079 він має право на компенсацію 100 % вартості лікування за рахунок бюджетних коштів, розпорядником яких є МОЗ.

Водночас у зв`язку з тим, що позивач звертається до суду з позовною заявою про стягнення коштів на лікування в травні місяці 2018 року, тому для визначення розміру компенсації вартості лікування слід застосовувати нормативно правові акти, чинні на дату звернення до суду з позовною заявою. За таких обставин, при визначенні розміру компенсації витрат на лікування за кордоном, позивач застосовував положення чинного на момент звернення до суду, а саме Порядок направлення громадян України для лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1079, яким передбачено оплата вартості лікування за кордоном у розмірі 100 % за рахунок коштів МОЗ. У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача гривневий еквівалент сум сплачених за лікування за кордоном.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2018 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.05.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче засідання у справі на 06.06.2018 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.06.2018 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та задоволенням заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання було відкладено до 02.07.2018 року.

11.06.2018 року від представника МОЗ надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що рішення щодо направлення чи не направлення на лікування за кордон приймається виключно Комісією з питань направлення на лікування за кордон МОЗ за поданням управлінь (відділів) охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. За обставинами цієї справи Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації за своєю власною ініціативою звернувся до головного позаштатного спеціаліста МОЗ зі спеціальністю «трансплантологія» стосовно лікування за кордоном позивача. Водночас ОСОБА_1 не звертався до МОЗ щодо лікування за кордоном, а відповідні управління (департаменти) охорони здоров`я не порушували перед МОЗ питання про направлення на лікування за кордон позивача. У зв`язку з цим МОЗ жодних рішень чи дій щодо ОСОБА_1 не приймало та не вчиняло і, відповідно, не порушувало права позивача.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи та задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання було відкладено до 06.08.2018 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року, у зв`язку з наданням позивачу строку для надання відповіді на відзив у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 18.09.2018 року.

18.09.2018 року від позивачанадійшлизаперечення на відзив.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2018 рокупідготовче провадження у цій справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.11.2018 року.

24.09.2018 року від представника МОЗ надійшли заперечення.

15.11.2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з відрядженням судді та перепризначено на 04.02.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2019 року у зв`язку з першою неявкою позивача на підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи відкладено до 28.05.2019 року.

28.05.2019 року справу знято з розгляду у зв`язку перебуванням судді на лікарняному та перепризначено на 05.08.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року у зв`язку з неявкою позивача на підставі ст. 240 ЦПК України оголошено перерву в судовому засіданні до 26.09.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2019 року у зв`язку з неявкою позивача на відсутністю підпису на заяві про розгляд справи без його участі оголошено перерву в судовому засіданні до 19.12.2019 року.

19.12.2019 року справу знято з розгляду у зв`язку перебуванням судді на лікарняному та перепризначено на 14.04.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2020 року у зв`язку з неявкою сторін та задоволенням клопотання представника відповідача розгляд справи відкладено до 20.08.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2020 року у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю відомостей про належне повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання розгляд справи відкладено до 08.12.2020 року.

В судове засідання 08.12.2020 року сторони не з`явилися. Позивач та представник відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що протягом періоду з 19.08.2016 року до 26.08.2016 року та з 19.09.2016 року до 28.10.2016 року ОСОБА_1 проходив обстеження та лікування в 9-й міській Клінічній лікарні м. Мінська Республіки Білорусь, яка спеціалізується на проведенні рекомендованого йому оперативного (хірургічного) лікування. В результаті проведеного у вказаній лікарні обстеження встановлений раніше клінічний діагноз повністю підтверджено, що доводиться епікризами № 23871 та № 21475. За результатами обстеження позивачу було рекомендовано здійснити програмний гемодіаліз, гемодіафільтрацію з подальшим оперативним лікуванням - трансплантацією нирки.

12.10.2016 року лікар Національного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ» клініка нефрології встановив ОСОБА_1 діагноз: Подагра, первинна, хронічний перебіг, фаза нестійкої ремісії. Кісти нирок. Мікроліти нирок. Подагрична нефропатія, артеріальна гіпертензія 1 ст. Хронічна хвороба нирок 5 ст.

Департамент охорони здоров`я Київської обласної адміністрації 16.11.2016 року надіслав ректору Запорізької медичної академії післядипломної освіти, головному спеціалісту МОЗ зі спеціальністю «трансплантологія», професору ОСОБА_3 лист № 1-36-4325 для розгляду питання щодо доцільності ОСОБА_1 оперативного лікування за кордоном - трансплантації нирки.

Листом від 08.12.2016 року № 1671 головний позаштатний спеціаліст МОЗ України зі спеціальністю «трансплантологія» ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_1 за даними представленими в медичній документації крім хронічної ниркової недостатності 5 стадії в результаті подагри страждає іншими супутніми захворюваннями, у тому числі гіперпаратиреозом, ішемічною хворобою серця з супроводжуючими порушеннями ритму та серцевою недостатністю, артеріальною гіпертензією з стеатозом печінки. Вище перераховані супроводжуючі захворювання ставлять під загрозу доцільність виконання трансплантації нирки. Хворому рекомендовано продовжити програмний гемодіаліз, вирішити питання паратиреоидектомії, узгодити з кардіологом більш детальне обстеження з приводу ішемічної хвороби серця, включаючи коронарографію.

24.01.2017 року спеціалісти 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська провели позивачу трансплантацію нирки. Вартість лікування за кордоном склала 60 000,00 доларів США, що підтверджується рахунком 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська від 23.11.2016 року № 40-31/9185, копія якого додається.

Оплата вартості лікування за кордоном позивач здійснив 24 січня 2017 року, в повному обсязі, шляхом оплати на рахунки 9-ї міської Клінічної лікарні м. Мінська сум в розмірі 44 000,00 доларів США та 14 895,00 євро, що підтверджується чеками банківських установ від 24.01.2017 року та актом здачі-приймання робіт 03.03.2017 року.

Оцінюючи спірні правовідносини суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Статтею 55 Конституції Українипередбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 15 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» реалізацію державної політики у сфері охорони здоров`я забезпечує, в тому числі центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Міністерство охорони здоров`я України» від 25.03.2015 року № 267 Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України. Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року затверджено Положення № 991, яке втратило чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1079.

Пунктами 1-5 цього Положення визначено таке:

1. Питання направлення громадян на лікування за кордон порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні, які надсилають до МОЗ Автономної Республіки Крим, управлінь (відділів) охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій детальний витяг з історії хвороби, надрукований у двох примірниках, обґрунтування доцільності лікування за кордоном, а також довідки про склад сім`ї хворого. Зазначені органи охорони здоров`я у разі визнання ними необхідності такого лікування надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству.

2. Рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон (далі - Комісія) на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ.

Склад Комісії та її чисельність затверджуються наказом МОЗ.

До складу Комісії входять:

заступник Міністра охорони здоров`я України (голова Комісії);

віце-президент Академії медичних наук (за згодою);

головні спеціалісти МОЗ відповідних профілів;

начальники головних профільних управлінь Головного економічного управління МОЗ.

У разі потреби Комісія має право залучати до своєї роботи провідних спеціалістів закладів охорони здоров`я, в тому числі клінік науково-дослідних інститутів (за погодженням з керівниками).

Рішення Комісії приймається простою більшістю голосів і оформляється протоколом у встановленому порядку.

Обов`язковою умовою прийняття Комісією позитивного рішення повинне бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування хворого в Україні та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги.

На підставі рішення Комісії видається відповідний наказ МОЗ.

3. У разі прийняття Комісією рішення про направлення громадянина на лікування за кордон одночасно визначаються загальна сума пов`язаних із цим направленням витрат і джерела їх покриття.

За необхідності Комісія приймає рішення про направлення за кордон разом із хворим (дитиною чи інвалідом) особи, яка буде його супроводжувати.

4. Витрати, пов`язані з направленням громадянина на лікування за кордон, включають вартість лікування та проїзду хворого туди і назад, а також (за рішенням Комісії) супроводжуючої особи.

Сума зазначених та інших витрат і відповідальність сторін, у тому числі за обґрунтованість терміну та якість лікування, визначаються на підставі письмової домовленості МОЗ з відповідним медичним закладом зарубіжної країни.

5. Для покриття витрат, пов`язаних з направленням громадянина на лікування за кордон, можуть використовуватися кошти:

хворого чи його сім`ї;

Державного бюджету України (передбачені МОЗ на цю мету);

бюджету Автономної Республіки Крим;

місцевого бюджету;

підприємства, установи, організації та їх об`єднань незалежно від форм власності;

громадських організацій та окремих громадян;

Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення (до 20 відсотків у кожному конкретному випадку направлення на лікування осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Окрім того, пунктами 7, 8 цього ж Положення визначено:

7. Кошти на лікування за кордоном перераховуються на спеціально відкритий МОЗ в ОПЕРУ Національного банку рахунок «Фонд для направлення громадян України на лікування за кордон». Бюджетні кошти перераховуються на цей рахунок у безготівковому порядку.

8. Оформлення документів для виїзду на лікування за кордон здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що йому незаконно відмовлено в лікуванні за кордоном, а тому він має право на відшкодування витрат, які він поніс на таке лікування.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановив суд, листом від 08.12.2016 року № 1671 головний позаштатний спеціаліст МОЗ України зі спеціальністю «трансплантологія» ОСОБА_3 повідомив, що супроводжуючі захворювання ОСОБА_1 ставлять під загрозу доцільність виконання трансплантації нирки.

На думку позивача зазначені висновки головного спеціаліста МОЗ зі спеціальності «трансплантологія» є помилковими та безпідставними, оскільки, по-перше, при вирішенні зазначеного питання спеціальних медичних обстежень щодо наявності у ОСОБА_1 протипоказань до проведення оперативного лікування не проводилися, по-друге, будь-яких медичних протипоказань для проведення оперативного лікування не встановлено як спеціалістами медичних закладів на території України, так і спеціалістами закордонного медичного закладу, який повідомив про можливість проведення відповідного оперативного лікування. За таких обставин, відмова в задоволенні заяви про направлення позивача за кордон є незаконною, порушує його права на охорону здоров`я, та створювало серйозну загрозу здоров`ю, життю та подальшому успішному лікуванню.

Разом з цим, на виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставини справи, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності (неправомірності) висновку головного спеціаліста МОЗ, а також доказів, які підтверджують незаконність дій (бездіяльності) Комісії щодо не ухвалення рішення про доцільність лікування позивача за кордоном та не видання наказу МОЗ, прийнятого на підставі цього рішення Комісії з визначенням загальної суми витрат, пов`язаних з направленням і джерела їх покриття, як це передбачало Положення № 991.

Таким чином, позивач не довів неправомірність дій відповідача та причино-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю відповідача та наявністю підстав для стягнення грошових коштів, понесених ним на лікування за кордоном.

При цьому безпідставними є посилання позивача на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню чинний на момент звернення до суду Порядок направлення громадян України для лікування за кордон, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1079, яким передбачено оплата вартості лікування за кордоном у розмірі 100 % за рахунок коштів МОЗ з огляду на таке.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 справа № 1-7/99).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Головною метою цієї конституційної норми є недопущення набрання законом чинності до моменту його офіційного оприлюднення, чим забезпечується реалізація конституційних положень, відповідно до яких закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб; ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (стаття 58 Конституції України) (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень законів України «Про засади запобігання та протидії корупції», «Про відповідальність юридичних осіб за вчинення корупційних правопорушень», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення» (справа про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) від 06.10.2010 року № 21-рп/2010.

У цьому контексті Конституційний Суд України вважає, що положення частини п`ятої статті 94 Конституції України надають право Верховній Раді України встановлювати строк набрання законами чинності не тільки через 10 днів після їх офіційного опублікування, а й з моменту, визначеного самим законом, зокрема з дати введення закону в дію. Тобто закони чи окремі їх положення можуть вводитися в дію після дня набрання ними чинності. Таким чином, Основним Законом України передбачено порядок і строки набрання законом чинності, а також введення в дію окремих його положень. Виходячи з цього законодавець, враховуючи різні обставини, може встановити іншу дату введення закону в дію.

Отже, нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Таким чином, помилковими є посилання позивача на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Порядок направлення громадян України для лікування за кордон, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року № 1079, оскільки він набрав чинності після проведення трансплантації та оплати лікування.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, тому судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 55, 56, 94 Конституції України, ст. ст. 5, 1166, 1173 ЦК України, Положенням про порядок направлення громадян на лікування за кордон, що затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року № 991, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 275, 278, 279, 280-289, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про стягнення витрат на лікування за кордоном - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 19.01.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко