Дата документу 16.10.2020
Справа № 334/7101/19
Провадження № 2/334/1349/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Кошарна С.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою вказавши у позові, що 23.11.2018 ОСОБА_1 надано, а ОСОБА_2 отримано позику на підставі розписки засвідченої підписом Позичальника.

Відповідно до умов розписки, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів (двадцять п`ять тисяч доларів) із зазначенням гривневого еквіваленту в сумі 700 000,00 грн.(сімсот тисяч грн.. 00 коп.), а позичальник в свою чергу зобов`язується повернути вказану суму позики в строк до 31.12.2018.

Станом на день подання позовної заяви, позика згідно наданої розписки неповернута відповідачем, тому позивач змушений був звернутися до суду.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову з підстав, викладених у ньому та спираючись на норми Закону просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 739 911 грн. 51 коп., що включає в себе 700 000,00 грн. (що еквівалентно 25000 доларам США на час отримання грошей) - основного боргу, 15 131,51 грн. - відсотків за користування коштами та 24 780,00 грн. - інфляційних збитків. Також покласти на відповідача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснював, що розписку, про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 25 000 доларів , що складає 700 000 грн. він дійсно писав. Однак, дана розписка була написана ним не для отримання грошових коштів, а для надання гарантій ОСОБА_1 у поверненні йому позики підприємством.

Відповідач доводив суду, що фактично ОСОБА_1 намагається стягнути подвійну суму грошових коштів. Тому, просить суд відмовити позивачу у позові, оскільки він не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти за розпискою.

Представник відповідача підтримав позицію та думку свого довірителя. Просив суд відмовити позивачу у позові за безпідставністю вимог позивача.

Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що 23.11.2018 року ОСОБА_1 надано, а ОСОБА_2 отримано позику на підставі розписки засвідченої підписом Позичальника.

Відповідно до умов розписки від 23.11.2018 року, оригінал якої був досліджений в ході судового розгляду, позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 25 000,00 доларів (двадцять п`ять тисяч доларів) із зазначенням гривневого еквіваленту в сумі 700 000,00 грн.(сімсот тисяч грн.. 00 коп.), а позичальник в свою чергу зобов`язується повернути вказану суму позики в строк до 31.12.2018 року.

З вище зазначеного та змісту розписки, вбачається наявність між Позивачам та Відповідачем правовідносин, які за своєю правовою природою є договором позики. Таким чином, у Позивача наявне право вимагати від Відповідача виконання боргового зобов`язання, а у останнього - обов`язок повернути отримані грошові кошти.

Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.ст. 640, 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається , таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка Позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому Позикодавцем визначеної грошової суми.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Даний висновок щодо розписки узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-бЗцсІЗ, від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15, від 18 листопада 2015 року по справі № 6-388цс15 та від 8 червня 2016 року.

У відповідності до ст.. 1049 ЦК України, в якій зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, в ході судового розгляду достеменно доведено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики.

В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем відповідачу грошової суми в розмірі 25000 доларів США до 31.12.2018 року.

Розписка знаходиться у позивача, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в сумі 25000 доларів США, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц містяться наступні правові позиції:

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами) оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Зазначені обставини та судова практика вказує про наявність підстав для нарахування відсотків за позикою, одержаною в іноземній валюті.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача в частині стягнення відсотків за користування коштами в розмірі 15 131,51 гривні підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення інфляційних збитків, то слід зауважити наступне.

Стаття 627 ЦК визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Системний правовий аналіз ст.ст.625, 627 ЦК в контексті положень ст.ст.524, 533 ЦК свідчить, що вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Зазначене тлумачення норм законодавства узгоджується з практикою судів касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 31.01.2012р. у справі №18/113-53/81, рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі №6-36736вов10).

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу в розмірі 25000 доларів США, що еквівалентно 700 000 гривні (на час укладання позики) та 3% річних в розмірі 15 131,51 гривні.

Твердження відповідача, що дана розписка була написана ним не для отримання грошових коштів, а для надання гарантій ОСОБА_1 у поверненні йому позики підприємством було ретельно вивчено судом в ході судового розгляду.

З наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що у 2018 році, ОСОБА_2 , як заступник директора ТОВ "МЕТАЛУРГКОМПЛЕКТ АВТОМАТИЗАЦІЯ», уклав з ОСОБА_1 договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ТОВ «МЕТАЛУРГКОМПЛЕКТ АВТОМАТИЗАЦІЯ», а ТОВ «МЕТАЛУРГКОМПЛЕКТ АВТОМАТИЗАЦІЯ» отримав від ОСОБА_1 грошові кошти готівкою в сумі 700 000,00 грн., зі строком виплати до 31 грудня 2018 року.

Пунктами .3.1 та 3.2 договору обумовлено, що позикодавець перераховує суму позики в безготівкову порядку на рахунок позичальника, а днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника.

23.11.2018 року, ОСОБА_1 на виконання умов договору, перераховано суму позики на вказаний в реквізитах договору рахунок через свій особистий кабінет клієнт банк.

Тобто, відповідач наполягав, що розписка повністю дублює умови договору про надання безвідсоткової фінансової допомоги з підприємством, оскільки однаковий предмет договору - отримання грошових коштів, сума позики - 700 000 грн., дата укладення договору 23.11.2018 ( з дати внесення готівки) та строку повернення договору 31.12.2018.

Така думка відповідача є хибною, виходячи з наступного:

Згідно положень ч. 5 ст. 1 Закону України «Про господарські товариства», ст. 91 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вбачається, що юридичні наділяються цивільною правоздатністю і дієздатністю, тому можуть наі майнових та особистих немайнових прав, вступати в зобов`язання, виступати в суді та третейському суді від свого імені.

За ч. 1 ст. 92 ЦК України вбачається, що юридична особа набуває цивільних г обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих доку, та закону.

Відповідно до ст. 58, ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства» органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, який може бути колегіальним (дирекція) або одноособовим (директор).

Частиною 4 ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства» передбачено, що директор діє від імені товариства в межах, встановлених даним Закон установчими документами.

Згідно ч. 3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від вико своїх повноважень.

З вище викладеного вбачається, що юридична особа є самостійним суб`єктом цивільних, господарських та інших правовідносин. Юридична особа набуває права та обов`язки та здійснює їх через свої органи.

Таким чином, стороною в будь-якому правочині є сама юридична особа, фізична особа, яка діє від її імені на підставі довіреності, установчих документах протоколу загальних зборів тощо. Права та обов`язки юридичної особи, які виникають з таких правочинів, продовжують існувати і тоді, коли правовідносини між юридичною особою та уповноваженою особою припинені (директор звільнений, довіреність скасована тощо). Разом з тим, юридична особа не несе відповідальність за зобов`язаннями уповноваженої особи, яка діяла від власного імені.

Зі змісту боргової розписки вбачається, що боржник в даному зобов`язанні фізична особа Відповідач, який діяв від власного імені, а не як заступник директора ТОВ "МЕТАЛУРГКОМПЛЕКТ АВТОМАТИЗАЦІЯ».

З викладеного вбачається, що позиція відповідача щодо недійсності правочину та щодо виконання зобов`язання є необґрунтованою.

Аналізуючи зазначене, те, що позивач повністю обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх належними доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, але частково з наведених вище обставин.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

Відповідно до ст.264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із ухваленням суду рішення про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 7 151, 20 (сім тисяч сто п`ятьдесят одна) грн. 20 (двадцять) коп.

Керуючись ст.ст. , 12, 13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України ст.. 15,16, 207, 220, 640, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість в сумі 715 131,51 (сімсот п`ятнадцять тисяч сто тридцять одну грн.. 51 кой.), що включає в себе 700 000,00 грн., (що еквівалентно 25000 доларам США на час отримання грошей) - основного боргу, 15 131,51 гри. - відсотків за користування коштами.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23 жовтня 2020 року.

Суддя Н.Ю.Козлова