ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1590/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/62/20 Категорія: 301010300 Кваша І. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

третя особа ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 29 лютого 2012 було між нею та ПАТ «ПриватБанк» було підписано заяву про приєднання до публічного договору лізингу № CSJ0GX, предметом якого був житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмету лізингу була визначена в сумі 87000,00 грн.

13 грудня 2016 року ОСОБА_1 зобов`язання по сплаті платежів за договором виконала в повному обсязі достроково. Однак відповідач не виконує свої обов`язки за договором лізингу та залишається власником житлового будинку.

Позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 51,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

10 червня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну (збільшення) та уточнення позовних вимог, в якій вказувала, що відповідачу АТ КБ «ПриватБанк» до укладення договору лізингу належав на праві власності не лише житловий будинок за вказаною адресою, а і земельна ділянка, площею 0,1705 кв.м., кадастровий номер № :01:000:1118 та № :01:000:6118, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за зазначеною адресою.

З посиланням на статті 187, 188 ЦК України, 120 ЗК України позивачка вказувала, що вона виконавши умови договору лізингу набула право власності разом з житловим будинком і на зазначену земельну ділянку.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1705 кв.м., кадастровий номер № :01:000:1118 та № :01:000:6118, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок площею 53,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивач, сплативши обумовлену Договором вартість предмету лізингу, прийняла його у свою власність, але зареєструвати право власності не має змоги через неналежне виконання відповідачем обов`язку по передачі майна у власність лізингоодержувача. Тому суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на житловий будинок.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, суд вказав, що земельні ділянки не можуть бути предметом договору лізингу відповідно до положень ч. 2 ст. 807 ЦК України. Також суд посилається на те, що відповідно до положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Однак така істотна умова в договорі про надання лізингу, укладеного між сторонами відсутня.

Також суд посилається на те, що АТ КБ «ПриватБанк» придбав у ОСОБА_2 16 лютого 2012 року спірну земельну ділянку одночасно з будинком, проте своє право власності на земельну ділянку банк всупереч вимогам ст. 182 ЦК України не зареєстрував.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі крім доводів, викладених у заяві про зміну (збільшення) та уточнення позовних вимог, вказує що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не звернувши увагу на сталу практику правозастосування цих норм Верховним судом.

Зазначає, що суд всупереч вимог міжнародних та національних правових актів не надав оцінки доводам позивача, викладеним у заяві про зміну (збільшення) та уточнення позовних вимог, чим порушив положення статті 263 ЦПК України та право на справедливий суд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист основоположних прав людини.

Також вважає, що суд першої інстанції через невірне застосування норм матеріального права, неналежну оцінку доказів, порушив право позивача на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відзив від інших учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року оскаржується позивачкою в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, колегія суддів переглядає рішення суду лише в цій частині.

Судом встановлено, що 29 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір лізингу № CSJ0GX, предметом якого був житловий будинок загальною площею 53,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 87000 грн (а.с .11-12).

Вказаний будинок був придбаний ПАТ КБ «ПриватБанк» у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2012 року (а.с. 80-81).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 12 листопада 2019 року заборгованість за кредитним договором № CSJ0GX від 29 лютого 2012 року відсутня, дата закриття кредиту 13 грудня 2016 року (а.с. 19).

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 16 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , ПАТ КБ «ПриватБанк» придбав у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1705 га, розташовану в АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 82-83).

У пункті 1.3 вказаного Договору зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі: Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 644546, виданого 19 грудня 2006 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2006 року, реєстровий № 7017, кадастровий номер № :01:000:1118 та :01:000:6118.

Під час розгляду справи як судом першої інстанції (а.с. 145-148), так і апеляційним судом (а.с. 199-206), було отримано інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також із Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Згідно з інформацією, яка міститься у вказаних реєстрах, право власності на: земельну ділянку із кадастровим номером :01:000:1118, площею 0,1127 га із цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства належить ОСОБА_2 ; земельну ділянку із кадастровим номером :01:000:6118, площею 0,0579 га, із цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, також належить ОСОБА_2 .

Отже власником земельної ділянки із вказаними кадастровими номерами на даний час є ОСОБА_2 , а не АТ КБ «ПриватБанк». З наведеного слідує, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку, повинні бути пред`явлені до власника цією земельної ділянки ОСОБА_2 .

Разом з тим ОСОБА_2 залучений до розгляду справи в якості третьої особи, а не відповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, передбаченому ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував вказаних обставин та відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку із тим, що земельні ділянки не можуть бути предметом договору лізингу відповідно до положень ч. 2 ст. 807 ЦК України, та відсутністю у договорі такої істотної умови як кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку із набуттям права власності на неї.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем не заявлялось клопотання про заміну відповідача АТ КБ «ПриватБанк» за позовними вимогами про визнання права власності на спірну земельну ділянку на належного відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні вказаних позовних ОСОБА_1 слід відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним вказати, що відповідно до положень статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з матеріалами справи підготовче провадження у справі було закрите ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15 травня 2020 року та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 79).

10 червня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну (збільшення) та уточнення позовних вимог, в якій фактично виклала нову позовну вимогу про визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка ґрунтується на інших підстав, ніж вказані у первісній позовній заяві, що свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову.

Статтею 222 ЦПК України передбачено, що головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом

Враховуючи наведене, оскільки позивачкою було подано заяву про зміну підстав і предмету позову з порушенням строків, визначених статтею 49 ЦПК України, суд першої інстанції мав вирішити питання її прийняття відповідно до положень статті 222 ЦПК України.

Однак апеляційний суд позбавлений можливості виправити вказане порушення судом першої інстанції, та воно не є таким, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із зміною мотивувальної частини рішення щодо відмови в позові про визнання права власності на земельну ділянку, виклавши її в редакції даної постанови.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2020 року