РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2020 року Провадження №2/425/179/20

Справа №425/42/20

місто Рубіжне Луганської області

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар: Клименко А.С., за участю ОСОБА_1 , свідків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення фактів і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Запорізької міської ради, третя особа: Перша Запорізька державна нотаріальна контора, якою фактично просить: встановити, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 був чоловіком ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що він на день її смерті разом з нею був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 і вони проживали однією сім`єю, а тому і те, що він прийняв спадщину, як спадкоємець за законом першої черги, але не оформив своїх спадкових прав; визнати за ОСОБА_1 , право власності на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 41,2 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її діда - ОСОБА_4 .

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, просили справу розглянути без їх участі. Представник відповідача у встановлений строк правом на подачу відзиву на позов не скористався.

Позиція позивача полягала в тому, що її дід ОСОБА_4 та бабця ОСОБА_5 перебували у шлюбі та проживали разом в АДРЕСА_1 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_3 її бабця померла, і єдиним спадкоємцем після її смерті був дід позивача, який проживав разом із нею, був її чоловіком, і тому вважається таким, що прийняв спадщину як спадкоємець за законом першої черги. Проте після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася. ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я позивача, яким заповідав їй все своє майно, і ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. У встановлений законом строк, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом документів, а саме: документ, який є доказом родинних відносин спадкодавця із померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 дружиною - ОСОБА_5 , а також, довідки від Комунального підприємства Первомайське міське госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації Первомайської міської ради Луганської області, до якої надається засвідчена в установленому законодавством порядку копія документа, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. І оскільки іншим способом захистити своє порушене право вона не може, просить суд встановити факти перебування її бабці та діда у шлюбі, проживання ними за однією адресою однією сім`єю, прийняття дідом спадщини, а також визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування.

Представник відповідача просив розглянути справу без його участі, на розсуд суду.

Представник третьої особи також просив розглянути справу без його участі.

На підставі чого, незважаючи на положення пункту 3 Розділу ХІІ Цивільного процесуального кодексу України (якими передбачено автоматичне продовження строків розгляду справи не період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України), керуючись принципом верховенства права, суд розглянув справу на підставі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (якою передбачено обов`язок суду розгляунти справу у розумні строки).

Свідок ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає: АДРЕСА_3 ) та свідок ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; проживає: АДРЕСА_4 , не працює) дали суду наступні показання: ОСОБА_1 є їх троюрідної сестрою. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дід та бабця позивача) були чоловіком і дружиною та жили разом у АДРЕСА_1 . Вони неодноразово відвідували їх за місцем їх мешкання та гостювали у них і бачили, що вони вели спільний побут. Їм відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , але особисто на похорони вони не їздили. Вони ніколи не чули, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розривали шлюб. Про те, що ОСОБА_5 або ОСОБА_4 складали заповіти, їм також нічого не відомо.

А суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_11 , її прізвище було « ОСОБА_1 », яке вона змінила на прізвище « ОСОБА_1 », у зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_11 (а.с. 20), а її матір`ю у свідоцтві про народження, записана - ОСОБА_12 (а.с. 19), дошлюбне прізвище якої було « ОСОБА_12 », що підтверджується витягом з Державного реєстру акті цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 18).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, батьками ОСОБА_12 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 , були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 17). Її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі, який вони зареєстрували 19 червня 1948 року, про що свідчить надана позивачем копія свідоцтва про одруження і перебували у шлюбі до ІНФОРМАЦІЯ_3 , дати коли ОСОБА_5 померла (а.с. 31).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав зареєстроване місце проживання та проживав разом із ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , тобто у квартирі, яка належала ОСОБА_4 та члену його сім`ї - ОСОБА_5 на праві спільної часткової приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданим 21 липня 1984 року виданим Первомайським госпрозрахунковим бюро по приватизації державного житлового фонду (а.с. 25,26-27,28,29-30).

ІНФОРМАЦІЯ_12 в місті Первомайськ Луганської області померла бабця позивача - ОСОБА_5 (а.с. 23). За життя заповітів нею складено не було (а.с.129-132,138,139,140,142-143, а аткож показання свідків). Мати позивача - ОСОБА_12 , померла ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с. 24).

Після смерті ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину, згідно з інформацією зі Спадкового реєстру, не видавалось (а.с. 33).

Дванадцятого вересня 2000 року, ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 , все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і що за законом матиме право. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Луганської області Халімоновим Ф.С. (а.с.11,93).

Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15), 31 травня 2019 року була заведена спадкова справа №149/2019 (а.с.22,87) на підставі звернення ОСОБА_1 із заявою про рийняття спадщини за заповітом, а пізніше і про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 88).

Однак постановою від 17 серпня 2019 року, державного нотаріуса Першої запорізької державної нотаріальної контори Нестеренко О.М., ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів,а саме: документ, який є доказом родинних відносин спадкодавця із померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 дружиною - ОСОБА_5 , а також довідки від Комунального підприємства Первомайське міське госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації Первомайської міської ради Луганської області, до якої надається засвідчена в установленому законодавством порядку копії документу, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно (а.с. 34-35).

А 08 січня 2020 року, ОСОБА_1 звернулась із позовом до Рубіжанського міського суду Луганської області про встановлення фактів і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування (а.с. 1-12).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що позивач вважає себе учасником цивільних правовідносин у сфері спадкування, в межах яких виник спір щодо наявності у позивача права на прийняття спадщини за заповітом її померлого діда.

Тож, враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи з наступних мотивів:

Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.

З огляду на положення частини 1 статті 181 та статей 182 і 186 Цивільного кодексу України, квартиру АДРЕСА_1 , слід розглядати як нерухому річ, право власності та інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV.

Стаття 3 цього закону передбачає, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 3 цієї ж статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З огляду на положення частини 4 статті 86 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), цивільне право власності, існувало у чотирьох формах, серед яких була і особиста власність, яка нині іменується - приватна.

А згідно положень частини 1 статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та республік, громадянину могли належати на праві власності квартири. При цьому, виходячи з положень статті 112 ЦК УРСР, майно (а тому й квартири) могло належати на праві спільної власності двом громадянам.

Разом з цим, з огляду на положення «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, право спільної сумісної власності на об`єкти нерухомого майна на той час державній реєстрації не підлягало, але згідно положень пункту першого розділу І та пункту сьомого розділу ІІ, пункту 13 розділу ІІІ і пункту 23 розділу ІV цієї ж Інструкції, бюро технічної інвентаризації виконавчих комітетів місцевих рад депутатів працюючих, на підставі документів, що встановлюють право власності згідно з додатком №1 (до яких відносились й свідоцтва про право власності на житло), вносили відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги і проставляли на документі власника реєстраційний напис або видавали реєстраційне посвідчення у випадку, якщо вчинити напис на правовстановлюючому документі не було можливості через недостатності місця.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, яке видане Госпрозрахунковим бюро по приватизації державного житлового фонду комунального підприємства державного майна м. Первомайськ Луганської області та зареєстровано в Первомайському міському госпрозрахунковому бюро технічної інвентаризації Виконавчого комітету Первомайської міської Ради народних депутатів Луганської області 21 липня 1994 року в реєстраційну книгу №4481/28, належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві власності, в якій у кожного було по Ѕ частці (а.с. 25,26-27,28,29-30).

І, як станом на дату набуття ними права спільної часткової власності на цю квартиру, так і станом на дату смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), державна реєстрація цього права передбачена не була.

Як вже встановив суд, на підставі показань свідків та письмових доказів, ОСОБА_4 був чоловіком ОСОБА_5 , з якою вони проживали однією сім`єю станом на дату її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 й за однією адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Станом на дату смерті ОСОБА_5 , діяв ЦК УРСР положення статті 524 якого, передбачали спадкоємство як за заповітом, так і за законом; спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не було змінено заповітом.

Надані суду докази не підтверджують, що ОСОБА_5 оформила за життя заповіт, а тому суд виходив з можливості спадкування її майна за законом.

Частина 1 статті 529 ЦК УРСР передбачала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. А в силу положень статті 549 того ж кодексу визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом вже було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент її смерті проживали разом за однією адресою, однією см`єю, як чоловік та дружина. При цьому, і після її смерті ОСОБА_4 продовжив проживати за цією ж адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Тому, суд не має будь-яких сумнівів у тому, що ОСОБА_4 фактично вступив і в управління, і у володіння вказаною квартирою, тобто спадковим майном ОСОБА_5 у вигляді 1/2 частки у цій квартирі, а отже прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги за законом. Як наслідок, обов`язку подавати окрему заяву на прийняття спадщини дружини у нього не виникало. При цьому судом враховано, що за даними нотаріуса, будь-які особи, не подавали заяв про прийняття спадщини ОСОБА_5 , і жодні свідоцтва про право на її спадщину не видавались.

Також, суд одразу хоче відзначити, що за положеннями статті 560 ЦК УРСР, що діяла на момент смерті ОСОБА_5 та на момент прийняття її спадщини ОСОБА_4 , обов`язок одержати свідоцтво про право на спадщину, у спадкоємців був відсутній, як і обов`язок зареєструвати вже набуте право на спадщину, зокрема право власності на нерухоме майно.

Таким чином, суд погоджується із тим, що прийнявши спадщину ОСОБА_5 , ОСОБА_4 став одноособовим власником нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 , оскільки право власності на цю квартиру складалось з двох часток, одна частка належала йому, а другу - він успадкував. І проводити будь-яку реєстрацію набутого ним права, законодавством встановлено не було.

Але ІНФОРМАЦІЯ_2, під час дії вже нового Цивільного кодексу України, він помер.

Відповідно до положень частини 1 статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 вказаного кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Положеннями частини 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

А частиною 1 статті статті 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом встановлено, що 12 вересня 2000 року, ОСОБА_4 заповідав ОСОБА_1 , все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і що за законом матиме право. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Луганської області Халімоновим Ф.С. (а.с.11,93).

І, з огляду на встановлені обставини, суд вважає, що у обсяг заповіту та до складу його спадщини дійсно увійшла й квартира АДРЕСА_1 , одноособовим власником якої він був як на момент складання заповіту, так і на момент смерті.

Відповідно до положень частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. А згідно з частинами 1 статей 1269 та 1270 того ж кодексу, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має подати до нотаріуса, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини.

Матеріали судової справи містять належним чином засвідчену нотаріусом копію заяви позивача, яку вона подала протягом шести місяців з часу відкриття спадщини ОСОБА_4 , про прийняття його спадщини повністю. І не відмовилась від цієї заяви. Також суд відзначає, що даних про оформлення іншого заповіту чи на іншу особу, чи скасування заповіту, оформленого на позивача чи визнання його не дійсним повністю або частково, у суду не має. Як не має і даних про наявність у ОСОБА_4 інших спадкоємців.

За таких обставин, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ) слід визнати такою, що набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , по праву спадкування за заповітом.

Відповідно до положень частини 3 статті 8, частини 4 статті 13 та частини 1 статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права.

Згідно з положеннями частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, згідно із статтею 5 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою.

Враховуючи викладене, та те, що право позивача, як власника по праву спадкування за заповітом не визнається нотаріусом (але у суді необхідні для спадкування факти та обставини встанволені), та на нього може претендувати відповідач (у випадку визнання спадщини відумерлою), обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначену квартиру, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Окремо, суд вважає доцільним відзначити, що повний текст рішення виготовлено 21 квітня 2020 року, на підставі частини 6 статті 259, з урахуванням частини 3 статті 124 ЦПК України.

Таким чином, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,133-142,206,211,213,217,220-222,244-248,258,259,263-265,268,272,273,351,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша запорізька державна нотаріальна контора про встановлення фактів та про визнання права власності на квартиру, в порядку спадкування, - задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 був чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановити, що ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ), станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали разом однією сім`єю, за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити, що ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) прийняв спадщину померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), як спадкоємець першої черги за законом.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ; реєстраційний номер картки платника податків: НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом.

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.

Суддя - Д.С. Коваленко