Дата документу 22.04.2020 Справа № 331/3549/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/3549/18Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є.
Пр. № 22-ц/807/1245/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-6), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 130-141) та в якому просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся ОСОБА_5 , яка є рідною матір`ю її батька - ОСОБА_4 , який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті своєї бабусі ОСОБА_5 вона у встановлений законом строк 04.07.2017 року звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. з заявою про прийняття спадщини, оскільки на момент смерті батька ОСОБА_4 вона була неповнолітньою, то в силу вимог ст. 535 ЦК УСРСР (ст. 1268 ЦК України) мала обов`язкову частину на спадкове майно у вигляді 1/9 частини спадкового майна і фактично вважалася такою, що прийняла спадщину

Крім того, позивач зауважила на те, що має право на спадщину у вигляді 1/6 частини квартири після смерті померлого діда ОСОБА_6

06.07.2017 року вона отримала від в.о. завідувача четвертої Запорізької нотаріальної контори Грибачової Л.Д. відповідь, відповідно до якої, її заяву про прийняття спадщини було перенаправлено до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., оскільки, крім неї, ще є спадкоємець за заповітом - ОСОБА_2 (відповідач по справі), на якого бабуся написала заповіт та відповідно була відкрита спадкова справа.

Постановою нотаріуса від 10.10.2017 року у видачі свідоцтва про право на частку спадщини було відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 34) провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції від 13 листопада 2018 року (т.с. 1 а.с. 124) залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року (т.с. 2 а.с. 82-88) у задоволені позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 93-96) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 99).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 лютого 2020 року (т.с. 2 а.с. 100), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 102).

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника Кукурудз Р.О. подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 117-120).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційному суд письмові пояснення до апеляційної скарги (т.с. 2 а.с. 124-128).

У судове засідання 22 квітня 2020 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 111, 113-116, 121-123, 129) відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_1 , представника останньої - адвоката Горшовенка А.В. (т.с. 2 а.с. 130-131) та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кукурудз Р.О. (т.с. 1 а.с. 188).

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3, 4, 11-13, 19, 259, 263, 265, 279 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення позову позивача у цій справі з таких підстав.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уклали шлюб 15 квітня 1988 року (свідоцтво про укладення шлюбу, копія т.с. 1 а.с. 8 зворот)..

Під час цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася позивач ОСОБА_1 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 9).

23.06.1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був розірваний (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія т.с. 1 а.с. 10 зворот).

З цього часу позивачка проживала окремо від батька разом з матір`ю.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 05.10.1998 року (копія т.с. 1 а.с. 13 зворот - 14) квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини звернулася його мати ОСОБА_5 (копія т.с. 1 а.с. 12 зворот), яка 22.11.2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину у праві власності на вищезазначену квартиру (розрахунок: 1/2 частка від майна ОСОБА_4 , яке складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ).

Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна на ім`я ОСОБА_10 не видавалося.

Також, матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_10 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 11 зворот).

Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у якій померлий був зареєстрований.

При житті, 21.11.2005 року ОСОБА_10 склав заповіт, який був посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером: 3-1734, яким належне йому майно у вигляді частки в вищезазначеній квартирі, заповідав позивачу ОСОБА_3 (копія т.с. 1 а.с. 57).

Спадкоємцем, що має право на обов`язкову частку в спадковому майні в порядку ст. 1241 ЦК України, була ОСОБА_5 - непрацездатна дружина спадкодавця.

09 червня 2006 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори подана ОСОБА_5 заява про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 чоловіка - ОСОБА_10 , яка була зареєстрована за № 416 та на її підставі заведено спадкову справу № 299/2006 (копія т.с. 1 а.с. 47).

31 жовтня 2006 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори подана ОСОБА_3 заява про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою 21 листопада 2005 року за реєстровим № 3-1734 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 - ОСОБА_10 , яка була зареєстрована за № 833 та долучена до спадкової справи № 299/2006 (копія т.с. 1 а.с. 56).

22 листопада 2006 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною контрою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №3-1727, згідно зі ст. 1241 ЦК України дружині померлого ОСОБА_5 на 1/2 (одну/другу) частку 1/2 (однієї/другої) частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 1/3 (одна/третя) частина квартири належала спадкодавцю, 1/6 (одна/шоста) частина квартири належала ОСОБА_4 , сину, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після якого був ОСОБА_10 , батько, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (копія т.с. 1 а.с. 59 зворот).

Постановою державного нотаріуса Четвертої Запорізької нотаріальної конторі Бережко С.М. від 30.01.2018 року (копія т.с. 1 а.с. 63) позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ОСОБА_3 не був наданий документ, що посвідчує власності спадкодавця на належну йому частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради 05 жовтня 1998 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року (копія т.с. 1 а.с. 64-66) у справі 331/1526/18 визнано за ОСОБА_3 право власності, в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_10 , на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (копія т.с. 2 а.с. 24).

Після смерті своєї бабусі ОСОБА_5 позивачка у встановлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. із заявою про прийняття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. від 10.10.2017 року (копія т.с. 1 а.с. 16) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що за життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою 09 червня 2006 року за р. № 2-593, на все рухоме та нерухоме майно, а також усе, що їй буде належати на день смерті на спадкоємця, який спадщину прийняв вчасно.

Наявною в матеріалах справи копією заповіту від 09 червня 2006 року підтверджено, що спадкоємцем за заповітом на все майно належне ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , який 04 травня 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. (т.с. 2 а.с. 23 зворот, 28 зворот).

Суд першої інстанції правильно зазначав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у разі відкриття та прийняття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, спадщина після смерті батька позивача ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року, а тому необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно із положеннями ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В силу ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5, 14.06.1994, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Спадкоємцями першої черги відповідно ст. 529 ЦК України 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 550 ЦК України 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих та Перехідних положень діючий Цивільний кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Згідно із ч. 4 цих Положень щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України відповідно ч. 5 Прикінцевих та Перехідних положень застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців, до набрання чинності цим Кодексом.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, на момент смерті ОСОБА_4 в спадковій квартирі проживали та були зареєстровані батьки померлого спадкодавця ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які фактично прийняли спадщину.

Позивачка ОСОБА_1 на час відкриття спадщини була неповнолітньою, проживала окремо від спадкодавця зі своєю матір`ю, яка з 23.06.1992 року була розлучена зі спадкодавцем і з заявою про прийняття спадщини в інтересах неповнолітньої дитини до нотаріальної контори не зверталася.

Не зверталася позивачка із заявою про продовження строку на прийняття спадщини до суду та не послалася на наявність поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини також з 2008 року, з часу настання її повноліття.

Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_4 отримала його матір ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , а спадщина була прийнята ОСОБА_5 та ОСОБА_10 після смерті сина ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на час набрання чинності діючим Цивільним кодексом України спадщина вже була прийнята.

Оскільки на час набрання чинності діючим Цивільним кодексом України спірна спадщина уже була прийнята спадкоємцями, тому Правила книги шостої Цивільного кодексу України відповідно ч. 5 Прикінцевих та Перехідних положень не можуть бути застосовані до цих правовідносин.

Суд першої інстанції правильно вважав, що досліджені докази в їх сукупності свідчать про те, що спадщина була прийнята ОСОБА_5 та ОСОБА_10 відповідно до вимог Цивільного кодексу України 1963 року у встановлений законом строк, а доводи позивача щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України є хибними.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на таке.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка, звертаючись до суду у цій справі просила визнати за нею право власності на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Однак, позивачем не враховано, що 22.11.2006 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна ОСОБА_4 , яке складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , і вимоги про визнання частково недійсним вказаного свідоцтва позивачем не були заявлені.

Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2018 року у справі 331/1526/18 визнано за ОСОБА_3 право власності, в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_10 , на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане судове рішення набуло законної сили та в силу вимог ст. 129-1 Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Безпідставним у даному випадку є посилання позивача ОСОБА_1 у цій справі на ст. 535 ЦК УРСР 1963 року в обґрунтування свого позову для прийняття спадщини після смерті батька.

Оскільки, за змістом ст. 535 ЦК УРСР 1963 року (право на обов`язкову частку в спадщині) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Проте, судом же першої інстанції було правильно встановлено, що батько позивача - ОСОБА_4 будь-якого заповіту не складав, (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) успадкування спадщини після смерті останнього у вигляді 1/3 частини вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 здійснювалось батьками останнього - ОСОБА_1 та ОСОБА_10 у рівних частках по 1/6 частині (розрахунок: по Ѕ від 1/3 частини квартири), як спадкоємцями першої черги за законом.

Автоматичного прийняття спадщини за ЦК УРСР 1963 року для неповнолітніх не було.

Для прийняття спадщини за законом у вигляді 1/3 від 1/3 частини вищезазначеної квартири, що складає 1/9 частку квартири, за ЦК УРСР 1963 року, мати позивачки в інтересах неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (який на той час було 10 років), мала подати нотаріусу у 6-місячний строк заяву про прийняття спадщини після смерті батька неповнолітньої - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки, встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як неповнолітня дитина, мешкала із матір`ю, окремо від свого батька ОСОБА_1 , та, відповідно, не могла прийняти і не приймала в силу вимог ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року після смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном у вигляді 1/3 частини вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 (в останній не мешкала, останню не оплачувала тощо).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані.

Таким чином, по досягненню повноліття 24.06.2008 року позивач ОСОБА_1 , оскільки її мати не зверталась в її інтересах до нотаріуса після смерті батька з метою прийняття спадщини, мала можливість вже самостійно звертатись до нотаріусу та суду для вирішення питання про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, докази останнього у матеріалах справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані.

При цьому, на запитання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник пояснили, що позивач ОСОБА_1 цього не робила, оскільки про смерть батька та наявність будь-якої спадщини після смерті батька вона дізналась лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 бабусі ОСОБА_5 , коли звернулась за оформленням спадщини після смерті бабусі.

Однак, якщо, навіть прийняти, до уваги ці також додаткові письмові пояснення позивача до її апеляційної скарги (т.с. 2 а.с. 126), які викликають в апеляційного суду сумнів в добросовісному здійсненні позивачем її прав (ст. 81 ч.7 ЦПК України), то остання, навіть на протязі 6-місяців з дня відкриття спадщини після смерті бабусі ІНФОРМАЦІЯ_11 і до теперішнього часу (22 квітня 2020 року) також не вважала за доцільне вирішувати та не вирішувала питання про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті її батька ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відкрилась та була прийнята спадкоємцями останніми за законом - його батьками до ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, на сьогодні, власниками вищезазначеної квартири є вже, навіть, ні батьки померлого батька позивача - ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , а інші особи, як вже є спадкоємцями останніх - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у цій справі).

Позивач ОСОБА_1 у цій справі чи окремо не оспорювала численні вищезазначені правовстановлюючі документи батьків померлого батька позивача - ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (свідоцтво про право на спадщину тощо), а також інших осіб, які вже є спадкоємцями останніх - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі у цій справі), у тому числі заповіти ОСОБА_10 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 року у справі ЄУН 331/1526/18, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частину вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12 .

Належні, допустимі докази протилежного в матеріалах цієї справи відсутні.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував прояснення учасників цієї справи, досліджував докази сторін, витребував фотокопії спадкових справ після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що рішенням, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.04.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.