справа № 489/7763/18 провадження №2/489/90/20
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі АТ «Дельта Банк», Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Інгульського району м.Миколаєва, про усунення перешкод у користуванні власністю

встановив:

В грудні 2018 року позивач АТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Як на підставу позовних вимог Банк вказав, що між Відкритим акціонерним товариством «Кредитромбанк», який у подальшому змінив назву на Публічне акціонере товариство «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 01/1/012/08-Z від 04.02.2008, відповідно до якого позичальник отримав кредит в розмірі 468000,00 грн. строком до 03.02.2023. Зобов`язання позичальника за кредитним договором були забезпечені договором іпотеки від 04.02.2008, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2005 за реєстровим номером 2298.

У зв`язку із порушенням позичальником грошових зобов`язань утворилася заборгованість на загальну суму 511183,80 грн. у зв`язку із чим ПАТ «Кредитпромбанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено.

26.06.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до боржників ПАТ «Кредитпромбанк» та стало новим кредитором.

23.05.2014 приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Олефіром М.Ю. на підставі акту державного виконавця про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу було видано АТ «Дельта Банк» свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на АДРЕСА_2 .

Посилаючись на положення статей 391, 321 ЦК України, статтю 109 ЖК УРСР та статтю 40 Закону України «Про іпотеку» позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, власником якої є АТ «Дельта Банк», та знятих їх з реєстрації.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.06.2019 здійснено перехід із прощеного позовного провадження в загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою суду від 27.11.2019 закрито підготовче провадження та призначення справу до розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 19.10.2020, сторони та представник третьої особи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника банку та просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили та правом на надання відзиву не скористалися. Також не надали до суду доказів звернення до служби в справах дітей для отримання висновку щодо доцільності втрати дитиною права користування квартирою, на що неодноразово звертав увагу суд в судових засіданнях, які відбулися раніше.

Тому, враховуючи сроки розгляду справи, суд вважає здійснити розгляд справи за відсутності сторін та вирішити спір на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.02.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Кредитромбанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 01/1/012/08-Z від 04.02.2008, відповідно до якого позичальник отримав кредит в розмірі 468000,00 грн. строком до 03.02.2023.

Зобов`язання позичальника за кредитним договором були забезпечені нотаріально посвідченим договором іпотеки від 04.02.2008, відповідно до якого в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_1 передав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2005 за реєстровим номером 2298.

Через порушення позичальником фінансових зобов`язань ПАТ «Кредитпромбанк» в жовтні 2010 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01.07.2011 по справі № 2-650/11 позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» задоволено.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу прав вимоги від 26.06.2013, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта банк», останнє набуло права прав нового кредитора до боржників ПАТ «Кредитпромбанк», в т.ч. і відповідача ОСОБА_1

23.05.2014 приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Олефір М.Ю. ПАТ «Дельта Банк» видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яку виявив бажання залишити стягувач ПАТ «Дельта Банк» собі оскільки торги не відбулися.

У зв`язку із чим позивач здійснив державну реєстрацію свого права власності на квартиру.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набув право власності на квартиру, яка була передана позичальником в іпотеку банку.

Довідкою про склад сім`ї, доданою до позовної заяви, підтверджується, що в квартирі, власником якої є позивач, зареєстровані ОСОБА_2 , 1973 року народження, та її син ОСОБА_3 , 2006 року народження.

Згідно довідки Департаменту з надання адміністративних послуг, наданої на запит суду, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Відомості про реєстрацію ОСОБА_3 відсутні.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до статті 109 ЖК України, на які посилається позивач, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Із правових позицій Верховного Суду України, а також Верховного Суду, які не можуть бути не враховані судом при розгляді цієї справи, зроблено детальний аналіз законодавства, що регулює правовідносини у спорах аналогічних із даним.

Так, за змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду України у справі №6-197цс16 від 22.06.2016.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України по справах №6-1484цс15 від 21.10.2015; №6-1141цс16 від 14.12.2016; 6-1731цс16 від 21.12.2016, а також, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №725/68/17-ц (провадження 61-8131св18).

У цих постановах зокрема йдеться про таке: «За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР)».

Згідно з частинами першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із позовної заяви позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, посилаючись на положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК УРСР, якими врегульовано відносини виселення особи з житлового приміщення, та статті 391, 321 ЦК України, які врегульовують загальні положення реалізації власником своїх правомочностей відносно належного йому майна.

Крім того, наведеними нормами Закону України «Про іпотеку» та ЖК УРСР передбачено направлення громадянам, які підлягають виселенню з жилих приміщень відповідної письмові вимоги, що в даному випадку належними і допустимими доказами позивач не підтвердив. Крім того, позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування квартирою та зняти їх з реєстрації при тому, що відповідач ОСОБА_1 , як підтверджується матеріалами справи, за адресою квартири не зареєстрований.

За таких обставин, враховуючи межі судового розгляду та наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, так як позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Інгульського району м.Миколаєва, про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», місцезнаходження: м.Київ, бульвар Дружби народів, 38.

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_3 , 2006 року народження, місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 23.10.2020.

Суддя І.В.Коваленко