ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2287/20 Справа № 202/1768/14-ц Головуючий у першій інстанції: Мороз В. П. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2015 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

06 лютого 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 12.07.2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 3195,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.04.2008 року. В порушення умов договору - ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 24.10.2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 44566,11 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 3195,60 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 17865,57 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 626,32 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 20280,23 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 2098,39 грн. Крім того, зобов`язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10000,00 грн., згідно договору укладеного 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем - ПАТ "А-Банк". Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 34566,11 грн. та судові витрати; стягнути солідарно із відповідачів 10000,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитно-заставним договором №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року заборгованість за кредитом 3195,60 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 17865,57 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 626,32 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скаргиі заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_2 (позичальник) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (перейменовано в АТ КБ «Приватбанк») укладено кредитний договір №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року, відповідно до якого відповідачу було надано строковий кредит у розмірі 3195,60 грн. зі сплатою за користування кредитом 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості на строк по 12.04.2008 року включно (а.с. 8).

Також, зазначеним вище кредитним договором було погоджено умови сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 78,29 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 532,60 грн.

Також, згідно змісту заяви позичальника від 12.07.2007 року, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 451,60 грн. для погашення заборгованості за кредитом.

Сторони укладали правочин шляхом підписання заяви позичальника, у якій зазначено, що невід`ємною частиною укладеного договору є додатки до нього, зокрема, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими відповідач ознайомлений.

За змістом п. 6.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до п. 6.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості.

Згідно п. 6.6 Умов, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафу) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п`ять років.

Долучені до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, відповідальність сторін, - ОСОБА_2 не підписані (а.с. 9-10).

Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), але не конкретизовано яка саме редакція Умов надання банківських послуг погоджена споживачем.

В якості забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 перед позивачем по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, 20 жовтня 2010 року між позивачем та ПАТ "А-Банк" укладено договір поруки №167, відповідно до якого зобов`язання за вказаним вище кредитним договором забезпечено порукою в розмірі 10000,00 грн. (а. с. 6-7).

На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року, згідно якого, станом на 24.10.2013 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 44566,11 грн., а саме: заборгованість за кредитом 3195,60 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 17865,57 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 626,32 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором 20280,23 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 2098,39 грн. (а.с. 5).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У заяві позичальника №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року ОСОБА_2 розмір та порядок нарахування неустойки не зазначений (а. с. 8).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами, комісію, стягнути неустойку - пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року, посилався на Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як невід`ємну частину кредитного договору.

Витягом з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт),що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 5 років (пункт 6.6 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.07.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06.02.2014 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату неустойки (пені, штрафів), наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які містяться у матеріалах справи, не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 липня 2007 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойку за несвоєчасне погашення кредиту, що встановлена у формі пені та штрафів та пятирічний строк позовної давності.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку позичальника по їх сплаті позивачу у заяві від 12.07.2007 року, оскільки Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не може вважатися складовою частиною кредитного договору.

Окрім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, підстави для стягнення з позичальника відсотків, комісії, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 13.04.2008 року по 24.10.2013 року (згідно змісту позовних вимог) відсутні.

Така правова позиція викладена також в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору №DNXRRX99401469 від 12.07.2007 року та наявність, у зв`язку із цим, заборгованості перед позивачем, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3195,60 грн., процентів за користування кредитом в сумі 1819,70 грн. та комісії за період з 12.07.2007 року по 12.04.2008 року включно.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що відповідачем ОСОБА_2 було заявлено про застосування позовної давності (а.с. 67-68) одночасно із поданням до місцевого суду заяви про перегляд заочного рішення, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_2 про виклик у судове засідання на 31.03.2015 року; враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі, не встановлена; враховуючи, що строк дії кредитного договору визначено по 12.04.2008 року включно; будь-яких платежів на погашення кредиту ОСОБА_2 не здійснював; встановивши, що суду не надано доказів вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу чи переривання перебігу строку позовної давності, або пролонгації кредитного договору; встановивши, що з даним позовом банк звернувся до суду 06.02.2014 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2), - колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через порушення, без поважних причин, трирічного строку позовної давності.

Суд звертає особливу увагу, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про слухання справи судом першої інстанції, про що він також зазначає в апеляційній скарзі та заяві про перегляд заочного рішення. Тому суд апеляційної інстанції приймає до уваги заяву апелянта про застосування строків позовної давності, яка була ним подана при розгляді місцевим судом заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 67-68).

Збільшений строк позовної давності у даному випадку не підлягає застосуванню, адже, як зазначалось вище, Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані, а текст кредитного договору (заяви позичальника) не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на наведене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, колегія дійшла висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності.

Оскільки вимоги до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» є похідними від вимог до основного боржника, то позов у цій частині також задоволенню не підлягає.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував матеріальне право, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору в сумі 668 (шістсот шістдесят вісім) грн. 49 коп. з позивача АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.112).

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 668 (шістсот шістдесят вісім) грн. 49 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді