Справа № 215/1411/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О.,

за участю: секретаря Махоні Н.Ю.

розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Вказана позовна заява надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 03.03.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона з 21.12.1983 по 29.11.2006 працювала у відповідача та звільнилась із підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У грудні 2019 р. вона дізналась, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацювала у відповідача більше 20 років і була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільненні з підприємства їй не була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Просить стягнути з відповідача на її користь 1857,60грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 70139,52грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.11.2006 по 30.11.2017; 10000грн. моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку.

06.03.2020 відповідно до ст. 185 ЦПК України, в зв`язку з порушенням позивачем вимог ст.175 ЦПК України була винесена ухвала, якою позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків у строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

06.04.2020 до суду на виконання ухвали від 06.03.2020 надійшла уточнена позовна заява із квитанцією про сплату судового збору у сумі 840,80 грн.. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь 1857,60 грн. в порядку недоплаченої вихідної допомоги при звільненні; 63763,20 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 30.11.2006 по 30.11.2016; 840,80 грн. сплаченого нею судового збору.

Ухвалою від 10.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19.05.2020.

У судове засідання, що призначене на 19.05.2020 сторони не з`явилися, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з запровадженим карантином (вх.№9353 від 19.05.2020).

Крім того, 19.05.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначила, що позивач працювала на підприємстві відповідача з 21.12.1983 по 29.11.2006. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на п. 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки. Між тим, у п. 1.3 зазначена Галузева угода набирає чинності з 1 січня 2008 року. Отже, дія зазначеної галузевої угоди не розповсюджується на правовідносини між позивачкою та відповідачем, які припинились до набрання нею чинності у зв`язку зі звільненням позивача - 29.11.2006. Колективним договором на 2005-2006 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «ПівнГЗК», передбачена виплата щомісячної допомоги працівникам комбінату при звільненні за власним бажанням у розмірі 100 гривень протягом року з дня звільнення, яку позивач отримувала. Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначає, що правомірно не виплатив позивачу одноразову допомогу при звільненні на пенсію в зв`язку з відсутністю належних правових підстав для її виплати, тому заперечує із цих підстав проти вказаних вимог позивача. Крім того, відповідач зауважує, що позивач не надав доказів того, що лише у грудні 2019 року дізнався про своє право на одноразову допомогу, тому пропустив строк позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Більше того, відповідач не порушував трудового законодавства та здійснив всі розрахунки при звільненні (вх.№9380 від 19.05.2020).

Ухвалою від 19.05.2020 позовна заява була залишена без руху відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України, оскільки у позовній заяві і в усіх заявах, наданих позивачем, її по-батькові зазначено як « ОСОБА_1 », тоді як у долучених до позову копіях документів, по-батькові особи зазначено як « ОСОБА_1 ».

11.08.2020 до суду на виконання ухвали від 19.05.2020 надійшла уточнена позовна заява, в якій по-батькові позивача зазначено « ОСОБА_1 ».

Ухвалою від 20.08.2020 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10.09.2020.

Позивач в судове засідання 10.09.2020 не з`явилась, подала заяву про підтримку позовних вимог і розгляд справи за її відсутності. (вх.№16544 від 08.09.2020).

Відповідач у судове засідання 10.09.2020 представника не направив.

Ухвалою від 10.09.2020 відкладено на 22.10.2020 та запропоновано позивачу надати суду заперечення на відзив.

18.09.2020 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на п. 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, яким передбачено виплату працівникові при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію одноразова допомога в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи більше 20 років - три середньомісячні заробітні плати.(вх.№17289 від 18.09.2020).

Разом із уточненою позовною заявою позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, на позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити повністю.

05.10.2020 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких представник відповідача при винесенні рішення просить врахувати правову позицію Верховного Суду, згідно з якою суд при розгляді позовних вимог повинен виходити із принципів розумності, справедливості і пропорційності та за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

22.10.2020 до суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи без її участі (вх.№19521 від 22.10.2020).

Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 у період із 21.12.1983 по 29.11.2006 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.6-8).

Згідно із записом №13 у трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з підприємства 29.11.2016 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №857 від 29.11.2006 (а.с.8).

Позивачу ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що не заперечувалось і відповідачем у відзиві на позов.

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №114 від 10.02.2020, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.09.2009 по 31.11.2006 склала 619,20 грн., середньогодинна заробітна плата за цей період склала 3,60 грн. (а.с.10).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, роботодавець зобов`язався виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Водночас, згідно з п.9.8 Колективного договору на 2005-2006 роки між ВАТ «ПівнГЗК» та спільним представницькими органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», була передбачена виплата щомісячної допомоги працівникам комбінату при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію: «З метою забезпечення захисту працівників, які мають право на отримання пенсії, виплачувати, за умови їх звільнення за власним бажанням, щомісячно матеріальну допомогу у розмірі 100 гривень, протягом одного року з дати звільнення за рахунок коштів підприємства» (а.с.40-41).

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна була сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 619 грн. 20 коп. х 3 = 1857 грн. 60 коп..

Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 30.11.2006 по 30.11.2016, тобто за 2460 робочих днів, при середньоденній заробітній платі 25,92 грн., у сумі 63763 грн. 20 коп..

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічні за змістом висновки викладені постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Як встановлено вище, при звільненні позивачу не було виплачено усієї суми, яка належить при звільненні, однак вона звернулась до суду з цим позовом у березні 2020 року, тобто зі спливом більш ніж десяти років після звільнення з роботи, яке мало місце 29.11.2006 року. Позивач не обґрунтувала, з чим була пов`язана тривалість такого періоду.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довела, що зверталась на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати одноразової допомоги, яка не була виплачена у повному розмірі.

Разом з тим, судом не встановлено, що позивач не знав про право на отримання одноразової допомоги при звільненні у розмірі тримісячної середньої заробітної плати.

Сума невиплаченої позивачу одноразової допомоги при виході на пенсію (1857,60грн) є більш ніж у тридцять разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (63763,20 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 20000 грн.

Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також згідно ст.23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 840,80 грн..

На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст. 4, 12, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ідентифікаційний код 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 1857 грн. 60 коп. невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, 20000 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та сплачений позивачем судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., всього 22698 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Повне судове рішення складено 22.10.2020.

Суддя: