Справа № 585/2426/20
Номер провадження 4-с/585/10/20
У Х В А Л А

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Машини І.М.,

з участю секретаря Шемчук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 31.07.2015 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в справі № 2-333/11 від 21 березня 2011 р., заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),-

встановив:

Заявник ОСОБА_1 24.09.2020 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з вищевказаною заявою.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що 21 березня 2011 року в справі № 2-333/11 Роменським міськрайонний судом прийняте рішення, згідно якого зобов`язано виконавчий комітет Роменської міської ради надати ОСОБА_1 та членам його сім`ї житло, для постійного проживання, згідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 (шести) місяців з дня набрання чинності судовим рішенням. 10.06.2011 з метою примусового виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження. Тричі постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження без виконання судового рішення від 21 березня 2011 року в справі №2-333/11 визнавались судом не законними та скасовувалися. Відповідні висновки незаконності постанов державного виконавця були зроблені 07.08.2013 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-17285св13 та апеляційним судом Сумської області 22.08.2012 в справі №10/12 та 10.09.2014 в справі №585/2165/14-ц.

На підставі названих судових рішень та на вимогу державного виконавця, виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області двічі листами від 23.11.2012 року №03-26/3556 та від 03.02.2015 року звертався до Кабінету міністрів України про виділення коштів для придбання 3-х кімнатної квартири площею 94,5 кв.м. для забезпечення житлом ОСОБА_1 та членів його сім`ї. Однак КМУ, посилаючись на різні підзаконні акти не виділив кошти на виконання судового рішення. В зв`язку з цим 31.07.2015 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Сумській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-333/11 від 07.06.2011 року без виконання судового рішення. Заявник вважає дану постанову державного виконавця незаконною, такою, що прийнята з порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод. На підтвердження своїх доводів, заявник наводить приклади рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, в справі «Бурмич та інші проти України» від 12.10.2017, «Сокур проти України» від 26.04.2005, «Крищук проти України» від 19.02.2009, «Іммобільяре Сафі проти Італії» від 28.07.1999, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, в яких йдеться про недопустимість невиконання судового рішення державою. Крім того, практика Європейського суду з прав людини, а саме, рішення «Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванови проти України», «Агрокомплекс проти України» визнає не отримані за рішення суду кошти саме порушенням Протоколу 1. Європейського суд з прав людини неодноразово висловлював свою позицію з приводу того, що відсутність бюджетних коштів не може бути виправданим для невиконання судових рішень, це зокрема в справах «Войтенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України». Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року в справі № 1 -247/2018(3393/18) держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. Конституційний Суд України рішенням від 27 лютого 2020 року в справі № 1-247/2018(3393/18) визнав неконституційність законів та інших правових актів що скасовують чи обмежують пільги для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації. Заявник 15 липня 2020 року звертався до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), з листом, в якому прохав виконати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в справі №2-333/11 від 21 березня 2011 року. Однак, на його звернення Державна виконавча служба повідомила про те, що виконавче провадження може бути відновлене у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу буде визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку. А тому, посилаючись за зазначені вище обставини, заявник просить суд захистити його право на виконання судового рішення.

28 вересня 2020 року суд ухвалою поновив ОСОБА_1 строк на подання даної заяви до суду та призначив справу до судового розгляду на 13.10.2020.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, в заяві клопотав по розгляд справи без його участі.

Представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, заперечень проти заяви не направили, клопотань не заявляли.

Суд, дослідивши заяву та додані письмові докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 21 березня 2011 року в справі № 2/333/11 Роменським міськрайонний судом прийняте рішення, згідно якого зобов`язано виконавчий комітет Роменської міської ради надати ОСОБА_1 та членам його сім`ї житло, для постійного проживання, згідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 (шести) місяців з дня набрання чинності судовим рішенням.

10.06.2011 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного рішення, про що була винесена постанова.

31 липня 2015 р. державним виконавцем вкотре винесена постанова про закінчення виконавчого провадження та з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) судом встановлено, що зазначена постанову була винесена державним виконавцем на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з тим, що боржником повідомлено, що джерелом фінансування будівництва квартир для звільнених військовослужбовців є субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво та придбання житла для військовослужбовців, учасників бойових дій та воєнних конфліктів у зарубіжних країнах, а також для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку за станом здоров`я, віком, вислугою років та у зв`язку із скороченням штатів, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання. Також повідомлено, що з 2006 року Виконавчий комітет Роменської міської ради не одержував субвенцію на будівництво та придбання житла окремим категоріям громадян з державного бюджету України і в розпорядження жилу площу від міністерств, центральних органів державної виконавчої влади, підприємств та організацій не одержував (а.с. 10, 12).

Як зазначає заявник, державний виконавець після повторного поновлення виконавчого провадження 11.12.2014, не вжив всіх передбачених законом заходів щодо примусового виконання судового рішення та безпідставно, передчасно, в порушення норм національного і міжнародного права, виніс 31.07.2015 постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-333/11 від 07.06.2011 без виконання судового рішення, на підставі повідомлення боржника про неможливість виконання рішення суду в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчої дії, тут і далі) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктами 8.1, 8.2, Розділу VIIІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції чинній на момент вчинення виконавчої дії), за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження». У разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 89 Закону та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.

Після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав (частини перша, друга та третя статті 75 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 зазначеного вище Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього закону.

Як передбачено частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за № 606-ХIV (в редакції, яка була чинною станом на момент закінчення виконавчого провадження), у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у встановленому законом порядку . Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Встановлено, що після скасування 25.06.2014 Роменським міськрайонним судом Сумської області постанови про повернення виконавчого документа від 14.05.2014, державним виконавцем не вжито всіх передбачених законом заходів на виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 по справі № 2-333/11, і повторно без жодних на це підстав 31 липня 2015 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Державний виконавець не організував заходів по виконанню зазначеного рішення суду, формально підійшов до вирішення питання та передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження

Приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження, виконавець не врахував наслідки завершення виконавчого провадження за обставин, коли рішення суду фактично не виконано. В той же час, в силу імперативних положень ч. 2 ст. 223 ЦПК України ОСОБА_1 позбавлений права повторного звернення до суду із вимогою про надання житла на підставі ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

Таким чином, остаточне судове рішення, яке є обов`язковим для виконання залишилося невиконаним на шкоду заявнику ОСОБА_1 , а боржник уникнув відповідальності за його повторне невиконання.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання обов`язковості судових рішень вказав наступне.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця у даній справі, не пов`язані з якимось поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій справі, але є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію у цій справі слід розцінювати як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції (рішення у справі «Боттацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 22, Блудова проти Росії (№ 2), пп. 134-135).

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Суд, враховуючи зазначені обставини, виходячи із засад справедливості та розумності, на підставі встановлених та доведених належними доказами обставин заяви, приходить до висновку про задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 , як єдиного способу захисту та відновлення порушеного права останнього на виконання судового рішення.

Згідно ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

На підставі ст.ст. 12, 81, 259, 260, 263, 268, 447, 451, 452 ЦПК України, ст.ст. 1,11, 49 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на день прийняття оскаржуваної постанови), суд,-

постановив:

Заявою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця від 31.07.2015 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в справі № 2-333/11 від 21 березня 2011 р., заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 31.07.2015 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в справі № 2-333/11 від 21 березня 2011 року.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відновити виконавче провадження з примусового виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в справі № 2-333/11 від 21 березня 2011 року.

Стягнути з Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь держави судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст ухвали складений 22.10.2020.

Суддя Роменського міськрайонного суду І. М. Машина