Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 757/32332/18

провадження № 61-18194св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), у якому просив стягнути з банку суму вкладів за договорами банківського вкладу від 04 вересня 2013 року за номерами: SAMDN7815,

SAMDN7903, SAMDN8003, SAMDN8210,

SAMDN8280, SAMDN8096 у розмірі 300 000 дол. США, проценти у розмірі 113 004 дол. США, три проценти річних, нарахованих на заборгованість за договорами, у розмірі 31 980,78 грн та пеню у розмірі 31 980,78 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та банком укладені зазначені договори банківського вкладу, на виконання яких він вніс на депозитні рахунки АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумах, що визначені цими договорами. У травні 2018 року він звернувся до відповідача із заявою, у якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу. Відповідач у строки, визначені договорами, після отримання заяви позивача грошові кошти йому не повернув, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладів у розмірі 300 000 дол. США, проценти у розмірі 113 004 дол. США, три відсотки річних, нараховані на заборгованість за договорами банківського вкладу, у розмірі 31 980,78 грн та пеню у розмірі 31 980,78 грн за договорами банківського вкладу від 04 вересня 2013 року за номерами: SAMDN7815, SAMDN7903, SAMDN8003, SAMDN8210, SAMDN8280, SAMDN8096.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність договірних відносин між ОСОБА_1 та банком за договорами банківського вкладу (депозиту) підтверджується доказами, що містяться у матеріалах справи. Договори банківського вкладу укладені безпосередньо із АТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його Кримською філією, а тому у банку має бути наявна вся необхідна інформація за вказаними договорами.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що до висновку про правомірність вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов лише з огляду на зміст договорів та залишив поза увагою заперечення відповідача щодо відсутності доступу до майна філії «Кримське регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» з причин конфіскації майнового комплексу окупаційною владою, відсутності безспірних та допустимих доказів внесення коштів на виконання умов договорів банківського вкладу. На окупованій території Автономної Республіки Крим створено Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»), яка взяла на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі і клієнтам Кримської філії АТ КБ «ПриватБанк» поза волею відповідача. У справі відсутні належні, безспірні та допустимі докази не лише щодо внесення коштів на виконання умов договорів банківського вкладу, а й у випадку виконання - отримання грошових коштів за депозитами від органів окупаційної влади.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив поняття особи, яка оформила договір, з поняттям особи, яка уклала договір від імені банку, оскільки відбиток печатки головного Керчинського відділення філії «Кримське регіональне управління» АТ КБ «ПриватБанк» лише засвідчив підпис тієї особи, яка оформила договори. Водночас від імені банку договір укладено в особі Голови правління банку Дубілетом О. В., у договорі міститься факсимільне відтворення підпису голови правління та скан відтиску печатки банку. Отже, договір банківського вкладу укладений з юридичною особою АТ КБ «ПриватБанк», а не з його Кримською філією, яка не є суб`єктом цивільного права. Тому банк зобов`язаний зберігати інформацію про рахунки клієнтів та мати всю необхідну інформацію за спірними договорами. На підтвердження зазначеного заявник посилається на постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 201/7316/16-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 753/21865/15-ц. Також зазначив, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки банківським довідкам, копії яких долучені до матеріалів справи, якими засвідчено факт отримання відповідачем від позивача та розміщення на банківських рахунках грошових коштів в обсягах, визначених відповідними договорами.

У листопаді 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому АТ КБ «ПриватБанк» просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 398 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Ураховуючи те, що указані доповнення до касаційної скарги подані ОСОБА_1 поза межами строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду у цій справі, їх Верховний Суд до уваги не бере.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», були укладені такі договори банківського вкладу (депозиту):

1) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN7815 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_1 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_1 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

2) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN7903 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_2 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_2 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

3) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN8003 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_3 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_3 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

4) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN8210 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_4 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_4 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць;

5) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN8280 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_5 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_5 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць.

6) договір від 04 вересня 2013 року № SAMDN8096 (вклад «Стандарт на 12 мес.»), сума вкладу 50 000 дол. США, рахунок для зарахування вкладу - № НОМЕР_6 , рахунок для зарахування процентів - № НОМЕР_6 , ставка - 8 відсотків річних, строк - 366 днів (до 04 вересня 2014 року включно) з автоматичним продовженням, період нарахування процентів - 1 місяць.

18 травня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту), зокрема, договорів від 04 вересня 2013 року за такими номерами: SAMDN7815, SAMDN7903, SAMDN8003, SAMDN8210, SAMDN8280, SAMDN8096, а також просив повернути суми вкладів за наведеними договорами у відповідній іноземній валюті та виплатити проценти, нараховані на такі суми вкладів від дня, наступного за днем надходження сум вкладів у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові, шляхом видачі позивачу грошових коштів у касі банку або шляхом перерахування таких коштів на його рахунок № НОМЕР_7 в АТ «ОТП Банк».

На підтвердження укладення зазначених договорів ОСОБА_1 надав суду першої інстанції для огляду оригінали зазначених договорів.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За нормою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Відповідно до положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від яких не вбачав підстав для відступу Верховний Суд, наприклад, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 757/52212/18-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 18 березня 2020 року у справі № 757/56287/18-ц.

Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що в матеріалах справи відсутні оригінали квитанцій про перерахування коштів на вкладні (депозитні) рахунки вкладника, а наявні в матеріалах справи довідки про наявність коштів на рахунках позивача у банку не є належним доказом внесення позивачем коштів на депозитний рахунок банку, оскільки зазначені довідки не містять належної інформації щодо номерів рахунків та не містять підпису відповідальної особи банку.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є обґрунтованим, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували у встановленому законом порядку обставини внесення позивачем грошових коштів. Зокрема, ОСОБА_1 не надав оригінали квитанцій про внесення коштів на депозитний рахунок й інших документів на підтвердження наведених обставин.

З таким висновком погоджується Верховний Суд, оскільки він ґрунтується на правильному тлумаченні наведених норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що довідки про наявність коштів на рахунках позивача у банку підтверджують внесення ОСОБА_1 коштів за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи довідки не є належними доказами у справі у розумінні статті 77 ЦПК України, вони не містять інформацію про предмет доказування. Зокрема, у довідках зазначено неповні номери рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , що не дає суду можливості встановити, що саме на цих рахунках розміщені грошові кошти, які позивач просить повернути йому, а також не містять оригіналу підпису та печатки банку. Тому за відсутності оригіналів квитанцій про внесення коштів немає підстав для висновку про додержання письмової форми договорів банківського вкладу та стягнення коштів за такими договорами.

Отже, відмова суду апеляційної інстанції у позові саме із наведеної підстави є обґрунтованою, а тому доводи заявника про неправильність вирішення апеляційним судом справи по суті, Верховний Суд відхиляє.

Водночас заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд як на підставу відмови у позові послався на те, що договори банківського вкладу укладені ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Керченського відділення Кримського регіонального управління, а тому АК КБ «ПриватБанк» не може нести відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Такі висновки апеляційного суду є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Отже, стороною укладеного договору є АТ КБ «ПриватБанк», а тому зобов`язання за дійсним договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія.

Також безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на таку підставу відмови у позові як ймовірність звернення позивача за виплатами до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» (що створена Російською Федерацією) (далі - АНО «ФЗВ»), оскільки воно ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України. Крім того, законодавство Російської Федерації на території України не діє.

Отже, рішення апеляційного суду про відмову у позові з підстав недоведення додержання письмової форми договорів банківського вкладу та внесення банку спірних коштів є правильним.

Водночас з огляду на наведену оцінку висновків апеляційного суду та доводів заявника касаційна скарга є частково обґрунтованою. Тому постанову апеляційного суду необхідно змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у позові, врахувавши, що висновки апеляційного суду про відмову у позові з підстав укладення договорів банківського вкладу із Кримською філією ПАТ КБ «ПриватБанк та ймовірності звернення позивача за виплатами за договорами банківських вкладів до АНО «ФЗВ» є помилковими.

У решті постанова Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Таким чином, Верховний Суд вважає за необхідне постанову апеляційного суду змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у позові.

У решті постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін з наведених вище підстав.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку за результатами касаційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у позові.

У решті постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко