Дата документу 21.10.2020
Справа № 501/2265/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Смирнов В.В.

за участю:

секретаря судового засідання - Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному порядку в залі суду в місті Чорноморськ Одеської області цивільну справу №501/2265/20.

за позовом ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1

предмет та підстави позову: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

учасники справи - не з`явилися

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача:

14.07.2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 за договором дарування на праві приватної власності від 03.12.2004 року належить квартира АДРЕСА_1 . За зазначеною адресою було зареєстровано ОСОБА_2 , який не проживає за місцем реєстрації понад рік та місце проживання на момент звернення до суду позивачу не відомо. Просить суд:

- визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 ;

Зняти з реєстрації ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив не надав (а.с. 20, 25, 28).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов просила задовольнити (а.с. 26).

Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив не надав (а.с. 20, 25, 28).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду від 29.07.2020 року відкрито провадження по справі (а.с.19).

Судом, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Згідно договору дарування від 03 грудня 2004 року, позивач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 (а.с. 9-12).

Відповідно довідки № 15-4573 від 13.07.2020 року, виданою ВК Чорноморської міської ради Одеської області відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Вартість квартири на момент дарування та на час розгляду в суді не встановлена та не доведена належними та допустимими доказами.

Згідно акту про відсутність осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні від 13.07.2020, завірених свідками, відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації (а.с. 6).

Відповідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від14.05.2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 06.10.2001 року Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, актовий запис № 105 - розірвано. Сторони тривалий час перебували в шлюбі (а.с. 8).

Позивач несе значні витрати по утриманню майна.

V. Оцінка Суду.

Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо.

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, саме житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації та покладення зобов`язання на Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі ВГІРІО) ДМУ УМВС провести зняття з реєстрації є передчасними, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382- IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду.

Тривалий час проживання особи в житлі, не залежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а тому наступне її виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав та повагу до житла.

Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС 25 серпня 2020 року справа № 592/345/17.

Верховний Суд також зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Ураховуючи викладене, Касаційний цивільний суд погодився з позицією суду про те що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який в наслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням інших обставин цієї справи

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, позивачем не надано відомостей про фактичне місце перебування або проживання відповідача, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст..ст.2,5,10-13, 18, 258-259,263-265, 280-281, 235 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 ;

Зняття з реєстрації ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ;

Стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області В.В. Смирнов.