Дата документу 15.04.2020 Справа № 333/3425/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3425/19 Головуючий у 1 інстанції Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/1216/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття арешту з нерухомого майна.

В позові зазначала, що їй на праві приватної власності на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частини квартири належить відповідачу ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 у вказаній квартирі не проживає, оплату житлово - комунальних послуг не здійснює, через що наявна заборгованість, яку самостійно сплачує позивач.

Окрім відповідача ОСОБА_4 у квартирі зареєстрований його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає разом з його матір`ю ОСОБА_1 та на утримання якого ОСОБА_4 сплачує аліменти.

У процесі реалізації права на продаж належної позивачу на праві власності 1/2 частини квартири їй стало відомо про накладення арешту на вказану квартиру, який шляхом звернення до Комунарського ВДВС м. Запоріжжя самостійно їй зняти не вдалося.

Реєстрація малолітнього ОСОБА_5 та наявність арешту перешкоджає позивачу реалізувати своє право на розпорядження належної їй часткою квартири.

Просила суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти арешт на відчуження всього майна, у тому числі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Комунарського ВДВС ЗМУЮ Кисліциною Ю.Д. від 20 лютого 2018 року № 54103788.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано арешт на відчуження всього майна, у тому числі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кисліциною Юлією Дмитрівною від 20 лютого 2018 року № 54103788.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суд першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2018 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі договору дарування від 26 квітня 2001 року, посвідченого Приватним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. за № 1-630, ОСОБА_4 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги порушенням її прав, як власника Ѕ частини квартири, що розташована по АДРЕСА_1 .

Проте, жодних доказів, підтверджуючих факти порушеним її прав власника до позовної заяви не додано.

ОСОБА_3 просить визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, проте, жодним чином не обґрунтовує своїх вимог в цій частині та не надає жодних доказів на їх підтвердження.

Встановлено, що співвласником належної ОСОБА_3 квартири по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , якому на праві власності належить Ѕ частини вказаної квартири.

Таким чином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

За приписами ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири мас прано використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 від 11 квітня 2019 року, його батьком є ОСОБА_4 (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тому дитина проживає з нею.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що місце проживання ОСОБА_5 за рішенням суду між батьками не визначено.

Таким чином, ОСОБА_5 має право на законних підставах використовувати вказане помешкання для власного проживання.

Єдиною умовою втрати членом сім`ї власника житла права користування ним житлом є відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, що закріплено у ч. 2 ст. 405 ЦК України.

В порушення зазначено, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не обґрунтовує своїх вимог про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням її відсутністю за вказаною адресою понад один рік. Жодних доказів про відсутність малолітнього у згаданому житлі матеріали справи не містять.

Позовні вимоги про зняття арешту на відчуження всього майна, у тому числі квартири за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтовуються позивачем наявністю Постанови про арешт майна боржника, винесеною державним виконавцем Комунарського ВДВС від 20.02.2018 року №54103788, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.05.2019 року №168659262.

Проте, відповідно до зазначеної інформації особою, майно якої обтяжується, є ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 .

За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріали справи не містять жодного доказу порушення, невизнання або оспорювання права власності ОСОБА_3 на Ѕ частини зазначеної квартири.

Таким чином, позовні вимоги про зняття арешту з майна, належного ОСОБА_4 с необґрунтованими з огляду на відсутність предмету спору, оскільки будь-яких заборон/арешту відносно належної ОСОБА_3 частини квартири ані на момент пред`явлення позову, ані на момент винесення судом рішення, не існувало.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалюючи рішення, судом першої інстанції невірно розтлумачено положення ч.4 ст. 29 ЦК України, за приписами якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Задовольняючи позов про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому, сам по собі факт його непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.07.2019 року по справі №465/7083/13-ц.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Скасовуючи арешт на майно на підставі ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за вказаною нормою передбачено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.12.2019 року, арешт, накладений постановою державного виконавця від 20.02.2018 року, обтяжує майно/права власності ОСОБА_4 , який є відповідачем у справі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованим, в зв`язку з чим рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2 305 грн., то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2 305 грн. судового збору.

За нормою ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно положень ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При цьому, з матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_1 надано суду копію договору про надання правової допомоги від 11.02.2020 року, копію протоколу про погодження вартості правової допомоги, попередній (орієнтовний) опис робіт (наданих послуг) та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте, ОСОБА_1 не надано платіжних документів про оплату таких послуг (квитанції).

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правовому допомогу в сумі 2 500 грн. за недоведеності факту їх понесення у відповідному розмірі.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття арешту з нерухомого майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати витрачені на судовий збір в сумі 2 305 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: