ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 квітня 2020 року

м. Харків

справа № 645/4850/16-ц

провадження № 22-ц/818/2769/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Кругової С.С.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року, ухвалене в складі судді Бабкової Т.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати право власності на спадщину за заповітом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 , на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом: на квартиру АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.02.2017 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в сумі 7441,20 грн. скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові. В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.07.2018 року касаційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 09.02.2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімє`ю разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

22.11.2018 року позивачем ОСОБА_1 подано уточнений позов, в якому він просив встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що з 1987 року він постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , у них був спільний бюджет, вони спільно несли всі витрати по утриманню житла, сплати комунальних послуг тощо. За спільні кошти утримували матір ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за спільні кошти поховали її, а після її смерті несли витрати на утримання квартири АДРЕСА_2 , яка перейшла в порядку спадкування за заповітом до ОСОБА_3 . На момент, коли позивач почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 , шлюб між ним та його першою дружиною був розірваний. Чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті залишилась спадщина, яка складається з: квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 . За життя ОСОБА_3 на випадок смерті зробила заповіт на користь позивача на все належне їй на праві власності майно. Позивач зазначає, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 він постійно проживав разом із спадкодавцем, у зв`язку з чим спадщину після померлої прийняв. Проте державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори постановою від 24.09.2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 , з посиланням на пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, доводи позивача про постійне проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини не були прийняті до уваги, оскільки позивач не зміг документально це підтвердити. У серпні 2018 року позивач знову звернувся до Дванадцятої Харківськоїї державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що він прийняв спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте знову отримав відмову, оскільки не надав необхідних документів для вчинення нотаріальних дій. Позивач вказує, що встановлення факту постійного проживання разом із ОСОБА_3 на момент її смерті йому необхідно для підтвердження прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Звертає увагу на те, що суд, приймаючи уточнення позову, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, так, приймаючи вказані уточнення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спочатку позовні вимоги були сформульовані про встановлення саме факту проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказує, що суд першої інстанції прийняв заяву про уточнення позову з очевидною зміною предмета позову, матеріально-правова вимога, якого полягає вже не у встановленні факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, а про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, так судом встановлено, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, між тим слід звернути увагу на те, що місце проживання позивача зареєстроване у АДРЕСА_4 , про що у паспорті позивача стоїть відмітка на 11 сторінці. Тобто, постійним місцем проживання позивача є АДРЕСА_4 , де спадкодавець ніколи не проживала, акт складений депутатом не може бути допустимим доказом.

ОСОБА_1 надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що предметом спору у справі є своєчасне прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , саме з цих підстав позивач звернувся до суду з вимогами про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і визнання права власності на спадкове майно. Між тим позовні вимоги були сформульовані не у точні й відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, на що звернув увагу суд касаційної інстанції. Зазначає, що відповідач та її представник не надали жодного доказу на спростування доводів позову.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 15.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина за заповітом на все належне їй майно.

Згідно із заповітом від 05.03.2013 року на випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день її смерті, та на що вона за законом матиме право, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Положеннями ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , для прийняття її спадщини строк встановлюється з 14.03.2016 року до 14.09.2016 року.

Матеріали спадкової справи № 508/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , не містять заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини чи прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у визначені ч.1 ст.1270 ЦК України строки, проте згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.09.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в матеріалах спадкової справи № 508/2016, заведеної після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заяву про прийняття спадщини у встановлений строк подала тітка померлої відповідачка ОСОБА_2 , більш ніхто з заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв`язку з чим правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 не вбачається.

Позивач повторно звертався до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 . Між тим, позивачу постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.08.2018 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_1 не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні документи, які підтверджують факт його постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, що свідчить про підставність його звернення до суду з вимогами про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини

Так, відповідно до матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_1 20.09.2016 року звернувся до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив призупинити оформлення спадкової справи № 508/2016 у зв`язку з наміром звернутись до суду з приводу усунення з кола спадкоємців спадкоємця за законом ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Згідно зі штампом у паспорті ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 з 14.01.1986 року по день смерті вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28.11.2003 року Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 28.11.2003 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.09.2006 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою.

Згідно зі штампом у паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 21.08.1998 року.

Факт, що він і досі зареєстрований за вказаною адресою позивач не заперечував, проте наполягав на тому, що з 1987 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , в зв`язку з тим, що між ним та ОСОБА_3 склалися фактичні шлюбні відносини, які тривали до часу смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач постійно проживав разом із ОСОБА_3 .

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 1987 року він постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , у них був спільний бюджет, вони спільно вели всі витрати по утриманню житла, сплати комунальних послуг тощо. За спільні кошти утримували матір ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за спільні кошти поховали її, а після її смерті несли витрати на утримання квартири АДРЕСА_2 , яка перейшла в порядку спадкування за заповітом до ОСОБА_3 .

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Так, згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дослідивши докази у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про доведеність того факту, що на час смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 постійно проживав з нею.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у шлюбі не перебував після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 05.05.1981 року, ОСОБА_3 також у шлюбі не перебувала після смерті її чоловіка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про розірвання шлюбу та про смерть та не спростовувалося іншою стороною по справі, а.с. 10, 11, т.1.

Згідно акту обстеження будинковолодіння за адресою АДРЕСА_4 , складеного комісією у складі депутата селищної ради Панченко І.В. та сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 12.11.2018 року, вбачається, що під час обстеження вказаного будинковолодіння ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за даною адресою, однак фактично з 1987 року по час складення акту за вказаною адресою не проживає, а.с.216 т.1.

З відповіді від 23.09.2016 року головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» на запит адвоката Чепурної Н.В., вбачається, що ОСОБА_1 звертався до поліклініки з метою обстеження та лікування з 2003 року за місцем мешкання: АДРЕСА_3 , а.с.24 т.1.

Під час перебування на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. ОСОБА_10 в листопаді 2010 року відповідно до виписки з історії хвороби в якості домашньої адреси позивачем ОСОБА_1 також зазначалася адреса проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 , а.с.25 т.1.

Зі змісту довідки КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» за № 491, вбачається, що 14.03.2016 року, тобто в день її смерті, вказана довідка надавалася її чоловіку ОСОБА_1 про перебування ОСОБА_3 на лікуванні у неврологічному відділенні № 4 з 25.02.2016 року для надання ОСОБА_1 за містом його роботи на Харківський шарикопідшипниковий завод, а.с.21 т.1.

З наданого позивачем лікарського свідоцтва про смерть № 194 від 15.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» від інфаркту мозку внаслідок стенозу церебральних артерій, вказане лікарське свідоцтво було видано ОСОБА_1 під його особистий підпис, а.с.20 т.1.

За заявою ОСОБА_1 про виплату заробітної плати за січень-лютий 2016 року із зазначенням «для лікування його дружини», яка знаходилась на лікуванні в неврологічному відділенні № 4 КЗОЗ «ХМКЛ № 7» з 25.02.2016 року, ПАТ «Харківський підшипниковий завод» 16.03.2016 року позивачу було виплачено заробітну плату на підставі вищевказаної заяви, а.с.22 т.1.

На підтвердження факту придбання для ОСОБА_3 ліків за призначенням лікаря ОСОБА_11 під час перебування КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 7» з 25.02.2016 року по 14.03.2016 року надано відповідні фіскальні чеки аптечних закладів, а.с.26-28 т.1.

Рахунок-замовлення № НОМЕР_4 на ритуальні послуги від 15.03.2016 року щодо померлої ОСОБА_3 оформлений також на ім`я позивача ОСОБА_1 , а.с.29 т.1.

Відповідач наголошує, що зазначені докази не містять інформації, що позивач постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а показання свідків не є допустимим доказом.

Між тим, із наведених доказів вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час проживали однією сім`єю, за однією адресою, піклувалися один про одного.

Свідки, допитані в суд першої інстанції підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали усталені сімейні стосунки, проживали разом і на день смерті ОСОБА_3 .

Проаналізувавши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом на час смерті останньої.

Відповідач вказує на порушення судом норм процесуального права, а саме на той факт, що суд всупереч вимогам ЦПК прийняв уточнений позов ОСОБА_1 .

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що первісно у позовній заяві від 12.10.2016 року позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

22.11.2018 року позивач уточнив позовні вимоги та просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_12 на час відкриття спадщини.

Між тим, таким уточненням позивач не змінив підстави позову, а звузив предмет доказування. Так, позовні вимоги і первісного і уточненого позовів стосуються встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті, позивач посилався на ті самі обставини.

Колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального, матеріального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна