ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/781/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №690/538/19 Категорія: 304090000 Здоровило В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року <Текст 1>Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 10 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.02.2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10102,62 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 07.10.2019 року має заборгованість 35118, 80 грн, яка складається з наступного: 8 638, 23 грн заборгованість за кредитом; 8327,84 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 16557,20 грн заборгованість за пенею та комісією; 1595,53 грн штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, яку позивач і просив суд стягнути на свою користь із ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 10 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному догговору №б/н від 11 лютого 2014 року в розмірі 8638,23 грн та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 480, 25 грн, а всього 9118, 48 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині складових його повної вартості (проценти, пеня, комісія, штрафи), крім самого розрахунку заборгованості за договором від 11.02.2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт 2Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Однак суд вважає їх неналежними доказами, у зв`язку із чим стягненню підлягає лише тіло кредиту.

Не погодившись з вказаним рішенням суду банк звернувся з апеляційною скаргою в якій вказував, що рішення суду винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповно та не всебічно досліджено всіх обставин справи, а також висновки суду не відповідають обставинам справи в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів та неустойки, а тому просив суд його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.02.2014 року, в ній зазначено:

-тип картки, тип кредитної лінії;

-відсоткова ставка за користування кредитом (1,5%);

-строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним,

-сторони визначили, що терміном повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення зобов`язання позичальником. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1595,53 грн.

Натомість судом неналежно вивчено надані документи, а саме Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.02.2014 року, у зв`язку з чим суд прийшов до передчасного висновку у відмовленій ним частині.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Між позивачем та відповідачем у справі був укладений кредитний договір (заява SAMDNS114 від 08.05.2007 року), згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредитні кошти.

ОСОБА_1 11 лютого 2014 року уклала генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 10102,63 грн строком на 24 місяці з 11.02.2014 року по 29.02.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 10102,63 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в Заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 505,54 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, а також інших витратах у відповідності до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 29.02.2016 року.

Згідно п. 2.2. Згідно зі ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості вказаних в цій генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1595,53 грн.

Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1 , що підтверджується її підписом та в ньому зазначено, що вона ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами.

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» вказав, що відповідач свої зобов`язання за вказаною угодою належним чином не виконувала, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 07.10.2019 року має заборгованість 35118, 80 грн, яка складається з наступного: 8 638, 23 грн заборгованість за кредитом; 8327,84 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 16557,20 грн заборгованість за пенею та комісією; 1595,53 грн штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-й дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 1595,53 грн.

З поданих банком доказів судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 08.05.2007 року, уклали 11 лютого 2014 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 10718,32 грн з кінцевим строком погашення до 29.02.2016 року.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини, а саме, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що так як ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 11 лютого 2014 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 8 638, 23 грн, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки нарахування Банком позичальнику вказаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржником не спростований.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми кредиту після спливу строку кредитування.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що місячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 29 лютого 2016 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 29 лютого 2016 року відповідач мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 29 лютого 2016 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 29 лютого 2016 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, за період з 11 лютого 2014 року по 29 лютого 2016 року, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 2643,88 грн., тобто станом на 29 лютого 2016 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Також позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення заборгованості по кредитному договору, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), про стягнення складові його повної вартості, зокрема пеню та комісію, штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди та проценти за користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов лише в частині стягнення з відповідача тіла кредиту, не звернув уваги на те, що пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1595,53 грн у разі прострочення.

Враховуючи наведене, вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 2643, 88 грн. та штрафу відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 1595, 53 грн підлягають задоволенню, що разом становить 4 239, 41 грн.

Щодо вимог банку про стягнення з відповідача на його користь пені та комісії.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, оскільки штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є порушенням вимог ст. 61 Конституції України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та комісії за договором кредиту.

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, до скасування в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафом і ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позовний вимог АТ КБ «ПриватБанк» .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі частково задоволеної апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 10 лютого 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафом.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом та штрафом в розмірі 4 239, 41 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1761,07 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді