Провадження № 22-ц/812/544/20
№ 22-ц/812/566/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 квітня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

без участі осіб, які повідомлені про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги

ОСОБА_1

та

акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «ВІНДОВС ГРУП», про визнання припиненим зобов`язання та стягнення коштів та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Віндовс Груп» (далі - ТОВ «Віндовс Груп»), про визнання припиненим зобов`язання та стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 10 грудня 2013 року уклав з ТОВ «Віндовс Груп» договір на придбання вікон на суму 24980 грн. Оплата відбулась у безготівковій формі за допомогою кредиту ПАТ КБ «ПриватБанк», повернення якого мало відбуватись у розстрочку протягом 24 місяці. У день укладення договору ним було сплачено перший платіж в розмірі 1579 грн. 31 коп.

Між тим, 23 грудня 2013 року він розірвав договір з ТОВ «Віндовс Груп» на придбання вікон, та йому повернуто на картку сплачені кошти в розмірі 1579 грн. 31 коп. Крім того, в цей же день він надав доручення ПАТ КБ «ПриватБанк» на припинення погашення заборгованості за договором.

Однак, всупереч його розпорядження щодо припинення здійснення регулярних платежів, відповідач продовжив здійснювати регулярні платежі та договірне списання коштів з карткового рахунку, у зв`язку з чим станом на 20 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 17 504 грн.59 коп. за угодою №cz6938051 від 25 вересня 2014 року, проте жодних дій направлених на укладання кредитної угоди у 2014 року він не вчиняв.

Так, з його банківського рахунку Банком безпідставно утримано кошти в сумі 10 565 грн.11 коп. за період з 01 жовтня 2014 року по 17 квітня 2015 року.

Крім того, відповідач почав утримувати суму неіснуючого боргу з коштів, котрі нараховувалися позивачеві як відсотки за укладеним депозитним договором №SAMDNWFD500 від 13 січня 2014 року.

Зважаючи на вищенаведене, він має право у судовому порядку визнати зобов`язання зі сплати коштів за послугою відповідача «Оплата частинами» та стягнути збитки, що були завдані внаслідок неправомірного списання коштів.

Більш того, незаконними діями відповідача йому завдану моральну шкоду, котра пов`язана з неможливістю користування належними йому грошовими коштами та необхідністю захисту своїх порушених прав.

Посилаючись на наведене, вимоги ст.ст.536,1212-1214 ЦК України, та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив визнати припиненим його зобов`язання за кредитним договором № 4266 від 10 грудня 2013 року, укладеним з ПАТ КБ «Приватбанк», встановити відсутність будь-яких його зобов`язань за вказаним кредитним договором; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 656 грн.11 коп. безпідставно набутих грошових коштів, 3 000 грн.76 коп. процентів за користування грошовими коштами та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої вимоги Банк зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11 січня 2011 року, ОСОБА_1 користується банківським продуктом «Оплата частинами», за умовами якого йому була видана платіжна картка.

Вказує, що 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з торгово - сервісним підприємством «Віндовс» договір на купівлю товару, на оплату якого отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 24 980,00 грн.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту виникла заборгованість, яка станом на 16 березня 2016 року становила 20 957,55 грн., з яких 15 200,00 - заборгованість за кредитом, 4 282,43 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500,00 грн. - штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 974,17 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив стягнути з ОСОБА_1 20957 грн. 55 коп. заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року зазначені вище позови об`єднані в одне провадження.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду від 23 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів задоволено частково.

Визнано припиненим кредитний договір № 4266 від 10 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та відсутність будь - яких грошових зобов`язань ОСОБА_1 за таким договором.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10656,11 грн. безпідставно набутих грошових коштів та 3000,76 грн. процентів, всього 13656,11 грн., а також судовий збір в розмірі 954,69 грн.

В іншій частині вимог позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11 січня 2011 року, яка складається із 15200,95 грн. заборгованості за тілом кредиту, а також судовий збір в розмірі 999,46 грн.

У іншій частині вимог зустрічного позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваного рішення суперечать встановленим судом обставинам справи, просив про його скасування у частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити його вимогу про стягнення моральної шкоди.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції частково апеляційну скаргу подало АТ КБ «ПриватБанк».

Мотивуючи доводи апеляційної скарги Банк вказував, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права та просив про його скасування:

у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання зобов`язання припиненим і стягнення коштів та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити;

у частині відмови АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні на його користь з ОСОБА_1 пені та штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Правом на подачу відзиву сторони не скористалися.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу ч.2 ст.371 ЦПК України є підставою для розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс» договір на придбання вікон на загальну суму 24 980,00 грн.

В цей же день, скориставшись сервісом «Оплата частинами», позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського обслуговування № 4266 , який оформлено у вигляді чека.

За умовами цього договору кількість платежів становить 24, щомісячний платіж -1579 грн.47 коп., перший платіж здійснюється 10 грудня 2013 року, останній платіж -10 грудня 2015 року, також сплачується комісія за сервіс - 51,75 %, комісії екваєрської -1,60% та комісії загальної - 2,16%.

Позичальник підтвердив зобов`язання за цим договором і доручив Банку встановити регулярний платіж з карти НОМЕР_2 на погашення заборгованості по карті НОМЕР_3 . Також цей договір містить застереження щодо ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 1.1.1.73 Умов і Правил надання банківських послуг послуга «Оплата частинами. Без переплат» - це послуга по організації обслуговування і проведенню розрахунків по операціям, здійсненим з використанням платіжних карт на які поширюється послуга «Оплата частинами. Без переплат», згідно яких держатель карти доручає банку здійснювати регулярні платежі в адрес торговця в розмірі і кількості указаних в квитанції, надрукованої на POS терміналі при автоматизації послуги «Оплата частинами».

Відповідно до пункту 2.1.1.14 Умов і Правил надання банківських послуг існує два способи отримання такої послуги, перший - з частковим відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.1), другий - з повним відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.2). У разі використання другого способу, клієнт доручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті НОМЕР_4 в кількості та розмірі, зазначеному в квитанції термінала.

10 грудня 2013 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» перший внесок у розмірі 1 579,31 грн.

11 грудня 2013 року АТ «ПриватБанк» перерахував на поточний рахунок ТОВ «Віндовс Груп» НОМЕР_5 вартість товару, що підтверджується випискою з програмного комплексу обліку операцій по терміналу ТОВ «Віндовс Груп», згідно якої на рахунок підприємства надійшла сума відшкодування в розмірі 118 701 грн.41 коп. по 9 транзакціям, в тому числі, і сума відшкодування по кредиту ОСОБА_1 - 24 580 грн.32 коп. та платіжним дорученням № D1211ТС0FL від 11 грудня 2013 року, згідно якого АТ «КБ «ПриватБанк» перерахував на кореспондентський рахунок суму відшкодування по рахункам ПК «Оплата частинами» 118 701 грн.41коп. з призначенням платежу: «cmps: 37,R WINDOWS36 Ком.банка 64356,88 грн.; Кол-во транз. 9 шт. Возм.Предпр.1180701.41 грн. по слипу Бон. пок. 0,00 грн.», який в подальшому надійшов на рахунок ТОВ «Віндовс Груп» НОМЕР_5 .

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладання оскаржуваного договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Отже, наведеним положенням закону визначається обов`язок споживача оформити відкликання своєї згоди на укладання договору саме письмовим повідомленням.

23 грудня 2013 року ОСОБА_1 розірвав з ТОВ «Віндовс Груп» договір купівлі-продажу, відмовившись від отримання товару у продавця.

Цього ж дня розірвано кредитний договір з Банком, що підтверджується чеком сервісу «Повернення оплати частинами», на якому також зазначено про доручення банку зупинити регулярний платіж з карти НОМЕР_6 на погашення заборгованості за картою НОМЕР_3 ( т.1 а.с.6,49).

24 грудня 2013 року АТ «ПриватБанк» повернув на рахунок ОСОБА_1 , сплачений ним перший внесок у розмірі 1579 грн.31 коп.

Наведені обставини сторонами не оспорюються, крім того, факт замовлення послуги з отримання кредиту в сумі 24980,00 грн. згідно сервісу «Оплата частинами», та повернення банком першого платежу ОСОБА_1 підтвердив в заяві про уточнення позовних вимог.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, після розірвання договору купівлі-продажу та надання доручення банку зупинити регулярний платіж з картки та повернення йому банком першого платежу, ОСОБА_1 вважав припиненими кредитні відносини з ПриватБанком, з чим не погодився банк та здійснив часткове добровільне списання коштів з рахунку позивача в сумі 10656 грн.11 коп.

Згідно п.1.9 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) еквайринг - послуга технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі;

У п.1.42 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що торговець - суб`єкт підприємницької діяльності, який, відповідно до договору з еквайром або платіжною організацією, приймає до обслуговування платіжні інструменти з метою проведення оплати вартості товарів чи послуг (включаючи послуги з видачі коштів у готівковій формі).

Тлумачення п.п. 1.9 та 1.42 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що еквайринг є послугою, яка на підставі укладеного договору надається еквайром або платіжною організацією суб`єкту підприємницької діяльності.

Звертаючись до суду з даним позовом Банк посилався на укладання між ним та ТОВ «Віндовс Груп» договору еквайрингу №12121 від 03 березня 2012 року. Проте ні в суд першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції такий надано не було. Відповідно до пояснень представника банку такий договір не зберігся. А тому з`ясувати, який саме договір Еквайрингу укладено між Банком та торговцем - договір розширеного сервісу з частковим відшкодуванням чи договір розширеного сервісу з повним відшкодуванням є неможливим.

Не вбачається таке із анкети-заяви ТОВ «Віндовс» на підключення послуги «Екварийнг» без номеру та дати її складання, а також без підпису клієнта, наданої Банком до апеляційної інстанції ( т.2 а.с.192).

За змістом цієї заяви, з її підписанням ТОВ «Віндовс Груп» погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», тарифами банку, які разом з цією анкетою-заявою та інструкцією «Порядок проведення операцій з використанням платіжних карт» складають договір банківського обслуговування на послугу «Еквайринг».

Зважаючи на відсутність договору еквайрингу між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Віндовс Груп», колегія суддів погоджується з висновком суду про застосування за таких обставин п.3.7 Умов та Правил « Еквайринг (Прийом до оплати карт будь-яких банків з зарахуванням коштів на Ваш рахунок), яким врегульовано відносини між Торговцем і Банком, якими передбачено наступне.

Відповідно до підпункту 3.7.1.2.2.35 пункту 3.7 Еквайринг, при проведенні операції «повернення товару» Торговець зобов`язаний діяти згідно пункту 3.7.1.4.7.

За умовами підпункту 3.7.1.2.2.35.1 у разі повернення Товару, придбаного по сервісу «Оплата частинами» Торговець зобов`язаний провести зарахування грошових коштів на рахунок Банку НОМЕР_7 , для версії «Миттєва розстрочка» НОМЕР_8 в розмірі відшкодування.

За умовами пункту 3.7.1.4.7 повернення грошових коштів по операції «повернення товару» проводиться Торговцем тільки на карту, з якої відбулася транзакція. Розмір грошових коштів за такою операцією не повинен перевищувати суму транзакції.

Згідно пункту 3.7.1.5.1 при невиконанні або неналежному виконанні своїх зобов`язань однією із сторін, інша сторона має право зажадати від винної сторони виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відшкодування заподіяних збитків.

Після розірвання договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ТОВ «Віндовс Груп» , розірвання кредитного договору та здійснення Банком операції по поверненню ОСОБА_1 коштів, подальше оформлення транзакції та взаєморозрахунки, з врахуванням підпунктів 3.7.1.2.2.35.1, 3.7.1.2.2.35.1, 3.7.1.5.1 п.3.7 Умов та Правил « Еквайринг», перейшли в площину відносин між Банком та ТОВ «Віндовс Груп».

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки грошові кошти в розмірі повної вартості товару ПриватБанком були перераховані на рахунок ТОВ «Віндовс Груп», що підтверджується наданими представником ПриватБанку доказами, а тому саме це підприємство, відповідно до укладеного з Банком договору еквайрингу, зобов`язано повернути останньому отримані грошові кошти, так як позивач їх не отримував, що виключає покладення на нього обов`язку передбаченого ч. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Тому враховуючи повернення продавцю товару та розірвання ОСОБА_1 , укладеного з ним договору купівлі-продажу, про що позивач 23 грудня 2013 року повідомив ПриватБанк та надав відповідне доручення на припинення регулярних платежів з карти, суд першої інстанції вірно вважав, що позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 є обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню у спосіб вказаний позивачем, а саме шляхом припинення зобов`язання за кредитним договором від 10 грудня 2013 року та встановлення відсутності будь-яких грошових зобов`язань позивача за таким договором, що відповідає приписам п.7 ч.2 ст.16 ЦК України.

Більш того, службою безпеки Банку у січні 2014 року було проведено службове розслідування та виявлені шахрайських дій з боку ТОВ «Віндовс». Так, було встановлено, що в торговій організації клієнтами 48 кредитних карт, в період часу з 15 по 19 грудня 2013 року було масово проведено повернення по сервісу «Оплата частинами» на суму 626 744 грн. 45 коп.( транзакції по поверненню), у тому числі, картка НОМЕР_2 , користувачем якої є ОСОБА_1 .

Після розірвання договору купівлі-продажу, директором ТОВ «Віндовс» проводилося сторнування операцій по сервісу «Оплата частинами, зняття отриманих від банку коштів і повернення першого внеску на карту клієнта. В результаті таких операцій, кошти перераховані Банком за товар, залишалися на рахунку підприємства НОМЕР_5 і на рахунку ритейлера підприємства. В результаті таких дій утворилася заборгованість перед Банком, яка по ритейлеру становить 616 716 грн.58 коп.

Відповідно до руху коштів по рахунку НОМЕР_5 ТОВ «Віндовс», після надходження грошових коштів було проведено зняття готівкових коштів в банкоматах АТ «ПриватБанк» у м. Херсон.

З цього приводу АТ КБ «ПриватБанк» зверталося до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину ТОВ «Віндовс», проте кримінальні провадження було закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Також були звернення і до прокуратури , що підтверджується матеріалами справи ( т.2 а.с.189,190,191).

У вересні 2014 року Банк направив лист-претензію до ТОВ «Віндовс Груп» та просив надати чеки на використання сервісу « Оплата частинами» за договорами купівлі-продажу, в тому числі, і стосовно ОСОБА_1 ( т.1 па.с.137). Відповіді Банк не отримав. Кошти, які було отримано ТОВ «Віндовс Груп» Банку не повернуто.

Маючи результати службового розслідування, не отримання відповіді на лист-претензію, не позбавляло права АТ КБ «ПриватБанк» звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів, чого зроблено не було.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що торговець свій обов`язок зарахувати кошти на рахунок банку у разі повернення товару, придбаного за сервісом «Оплата частинами» не виконав.

З врахуванням наведеного, доводи АТ КБ «ПриватБанк» проте, що у разі відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, споживач повинен повернути кредитодавцю кошти, одержані згідно з договором не заслуговують на увагу.

Крім припинення зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з ПриватБанку 10656 грн.11 коп. безпідставно набутих ним грошових коштів та 3000,76 грн. процентів за користування вказаними коштами за період з дати безпідставного списання коштів по дату фактичного звернення до суду.

Як на підставу безпідставного набуття АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в розмірі 10656 грн.11коп. позивач вказав на автоматичне списання без його відома простроченої заборгованості з карти НОМЕР_9 , а саме: 20 грудня 2014 року коштів у розмірі 5219,08 грн., 23 грудня 2014 року - 482,57 грн., 17 січня 2015 року - 4954,46 грн., що підтверджено випискою ПриватБанку по картковому рахунку за період з 01 жовтня 2014 року по 17 квітня 2015 року, яка відповідачем не оспорювалася.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків, обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом ( ст.1074 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач без достатньої правової підстави набув майно ОСОБА_1 шляхом списання коштів із карткового рахунку в рахунок погашення кредиту за розірваним кредитним договором, що в силу положень ст. 1212 ЦК України покладає на ПАТ КБ "Приватбанк" обов`язок повернути безпідставно списані грошові кошти ОСОБА_1 .

Що ж стосується висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» процентів на стягнуто суму, то колегія суддів зазначає наступне.

У справі, яка розглядається предметом позову, в тому числі, є стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно отриманими коштами. Розраховуючи розмір належної до стягнення суми, позивач просив застосувати за аналогією закону до спірних правовідносин ст.1048 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію можна застосувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Згідно із ч.2 ст. 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, положення цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Однак позов у цій справі подано саме у зв`язку з неправомірним незаконним користуванням боржником грошовими коштами. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливає із прав позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносини, які склалися між сторонами цього спору внаслідок безпідставного одержання відповідачем за первісними позовом коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Отже, висновок суду про необхідність застосувати до спірних правовідносин положення ч.1 ст.1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір проценті, є помилковим, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку Банку ( в той час як ч.2 ст.1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК, проте таких вимог позивачем не заявлено.

За такого рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені вимог про стягнення процентів за користування коштами, задовольнивши апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанку» у цій частині.

Щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн. на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.1167 ЦК України.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, не передбачено. Також, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг.

Згідно зі ст.611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правила ст. 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно з ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.032019 у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є ідентичними з вказаним у позовній заяві та зводяться лише до не згоди з висновком суду щодо відмови у задоволені цих вимог.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» просило про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог ПриватБанк вказав, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11 січня 2011 року, ОСОБА_1 користується банківським продуктом «Оплата частинами», за умовами якого йому була видана платіжна картка.

10 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс Груп» договір на купівлю товару, на оплату якого отримав у ПриватБанку кредит у розмірі 24 980,00 грн.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредиту утворилася заборгованість, яка станом на 16 березня 2016 року становила 20957,55 грн, з яких: 15200,00 грн. заборгованість за кредитом, 4 282,43 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500,00 грн. штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 974,17 грн. штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не повідомив позичальника, як споживача, про умови кредитування та не узгодив з ним саме тих умов, які АТ КБ «ПриватБанк» вважав узгодженими.

Так як анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не передбачено нарахування інших платежів за кредитом, суд частково задовольнив позовні вимоги та стягнув на користь АТ КБ «ПриватБанк» доведену заборгованість по тілу кредиту, яка складає 15200,95 грн., а в задоволені вимог в іншій частині - стягнення 4282,43 грн. пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована складова) та 974,17 грн. штрафу (процентна складова), відмовив за недоведеністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 на підставі укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11 січня 2011 року, скористувавшись банківським продуктом «Оплата частинами» отримав кредитні кошти у розмірі 24980 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що нібито на картковому рахунку клієнта станом на 25 вересня 2014 року рахується прострочена заборгованість за надання кредиту у вищевказаному розмірі.

Однак, сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не свідчить про те, що він дійсно їх отримав.

Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів, які підтверджують те, що позичальник після розірвання договору купівлі-продажу з торговцем ТОВ «Віндовс Груп» отримав кредитні кошти, які було перераховано АТ КБ Приватбанк» на рахунок торговця у розмірі 24980 грн.

Доводи представника позивача щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору, суд також вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеним та не містять обґрунтованих посилань на докази, які б підтверджували факт перерахування коштів на картковий рахунок відповідача.

Разом із тим, для доведення тих обставин, що відповідач отримав ці кошти, позивач мав надати належні і допустимі докази.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а у відповідності до ст. 80 цього ж Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної д в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Надана позивачем виписка по основному рахунку клієнта НОМЕР_10 ( т.2 а.с.73- 85) не підписана посадовою особою банку, не скріплена печаткою, а є лише надрукованою на папері за допомогою комп`ютера без логотипом банку та не містить відомостей про зарахування спірних коштів на рахунок позичальника починаючи з грудня 2013 року по вересень 2014 року. Обставини використання наданих Банком кредитних коштів ТОВ «Відновс Груп» підтверджується матеріалами службового розслідування і жодним доказом до цього часу не спростовані.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч.1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вимога п.1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, а тому підстав для задоволення зустрічного позову не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині та скасування рішення суду першої інстанції щодо вирішення вимог зустрічного позову з ухваленням нового судового рішення про відмову у його задоволенні у повному обсязі.

Нормами ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на викладене та відповідно до положень ст.141 ЦПК України це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 866 грн.05 коп. (10656.11/18656.87 х100 - 57.12%; 551.2х57.12% =314.85; 551.20+314.84=866.05) судового збору.

У зв`язку з відмовою у задоволені зустрічного позову відсутні підстави для стягнення судового збору з Легкого на користь АТ КБ «ПриватБанк».

За розгляд справи апеляційним судом стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1499 грн. 19 коп. судового збору.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції Банком при зверненні до суду було сплаченого всього 2067 грн. судового збору, тоді як треба було 3499 грн.03 коп. Враховуючи скасування апеляційною інстанцією рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення суми процентів та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у їх задоволені, сплачені Банком кошти при зверненні з апеляційною скаргою, з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави слід стягнути 1299 грн.07 коп.(3366 грн.07 коп.- 2067 грн.).

Керуючись ст. ст. 367,368,374,376,381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «ВІНДОВС ГРУП» про стягнення процентів за користування коштами та в частині зустрічних позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товариство з обмеженою відповідальністю «ВІНДОВС ГРУП» про стягнення процентів за користування коштами відмовити.

У задоволені зустрічного позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 866 грн.05 коп. судового збору.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1499 грн.19 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у дохід держави 1299 грн.07 коп. судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.