ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 710/1398/19
Провадження № 22-ц/821/1689/20
категорія: 308030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, у складі головуючого судді Побережної Н. П.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 30.11.2011 ОСОБА_2 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач з 2012 року по даний час без поважних причин за даною адресою реєстрації не проживає, змінив місце свого проживання, де проживає на даний час, їй не відомо.

При цьому, відповідач створює перешкоди для неї у реалізації права власності на будинок, оскільки вона не може оформити житлову субсидію і не може надати довідку про доходи відповідача до органів соціального забезпечення.

Просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований в АДРЕСА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача, відповідач дійсно відсутній у спірному приміщені понад шість місяців, відповідачем не наведено поважних причини відсутності, крім того, судом з`ясовано, що між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було.

Тому, суд дійшов висновку, що позивач на законних підставах пред`явила позов до відповідача, який належить до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи незаконним та необґрунтованим рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Просив скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, зокрема, що він без поважних причин більше шести місяців не проживав у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, він зареєстрований за вказаною адресою з 30 листопада 2011 року, а позивач набула та зареєструвала своє право власності 12 листопада 2018 року.

Зазначає, що будинок з надвірними спорудами перебував у користуванні його бабусі ОСОБА_3 , за згоди якої він вселявся та зареєструвався за вказаною адресою та домовився, що в період його відсутності за ним зберігатиметься право користування житловим приміщенням.

Позивач є його рідною тіткою і їй достовірно було відомо чому він відсутній за місцем реєстрації, його місце перебування, номер телефону та інші відомості.

Вказує, що був відсутнім за місцем реєстрації у зв`язку із тим, що він працював на території Російської Федерації. Про смерть бабусі дізнався випадково, коли приїхав до будинку, то дізнався, що змінений вхідний замок, в будинку хазяйнували якісь люди, які повідомили, що придбали будинок, тому він не міг вселитися до будинку. В будинку залишились його особисті речі, іншого житла він немає.

Також зазначає, що на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення він був відсутнім на території України, тому жодних повідомлень чи повісток він не отримував. Жодного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про день та час розгляду справи судом не розміщувалось.

19 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу в якому вона просила суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, які викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.

Зазначає, що скаржником не надано доказів щодо домовленості про зберігання за ним права користування приміщенням. З моменту реєстрації він в будинку не проживав та не є членом її сім`ї.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 21 жовтня 2020 року на 12:30 год.

Фактичні обставини справи

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.11.2018 № 144993328, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, номер запису про право власності: 28871317, дата, час державної реєстрації 09.11.2018 13:54:33, підстава виникнення витяг з погосподарської книги, серія та номер №338, виданий 23.10.2018, видавник Лип`янська сільська рада. Державний реєстратор Чепур Тетяна Олексіївна, виконавчий комітет Лип`янської сільської ради Шполянського району, Черкаської області (а.с.7).

З довідки, виданої виконавчим комітетом Лип`янської сільської ради Шполянського району Черкаської області від 10.10.2019 № 634 вбачається, що ОСОБА_2 , 1995 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але протягом восьми років в даному господарстві не проживає (а.с. 9).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №633 від 10.10.2019, виданої Лип`янською сільською радою Шполянського району Черкаської області ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї, зареєстрованих входять: ОСОБА_1 власник, яка не зареєстрована та не проживає, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , племінник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , племінник, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 внук, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - внучка, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , внук (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 05.10.2018 фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 , інвентаризаційна справа №1063, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.10-15).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника адвоката Терещенко В. В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Звертаючись в суд, ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що вона є власником житла, а саме будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач, хоч і зареєстрований в ньому з 30.11.2011 року, проте без поважної причини там не проживає, чим створює їй перешкоди у реалізації свого права власності на будинок.

Тому, як власник, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, при цьому, пославшись на ст. 71 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з положень саме ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частина 1 ст. 156 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР).

Слід зазначити, що чинним законодавством визначає дві підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вказані норми розташовані у главі 2 ЖК УРСР, яка регулює правовідносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Натомість ст. ст. 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з п. 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Тобто, визначальним є саме те, у чиїй власності перебуває житлове приміщення, якщо це приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, то застосуванню підлягають ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР, а якщо приватна власність, то положення ЦК України, зокрема, ст. 405 ЦК України.

Отже, у даних правовідносинах слід застосовувати саме положення ЦК України, зокрема ст. 405, оскільки ОСОБА_1 , згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.11.2018 № 144993328, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 09 листопада 2018 року.

Тому звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 повинна була довести, що відповідач порушує її права, як власника будинку, та підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки був відсутній в ньому без поважних причин понад один рік.

Однак, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо вибору норм матеріального права, які необхідно застосовувати до спірних правовідносин, адже застосував ст. 71 ЖК Української РСР, яка регулює правовідносини, що виникають в державному житловому фонді.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 (зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 30.11.2011 року) є племінником ОСОБА_1 та не є членом її сім`ї в силу ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР.

ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок 09.11.2018, а відповідач був зареєстрованим у вказаному житловому приміщенні до набуття права власності позивачем.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у своєму висновку, викладеному у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири (в даному випадку усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим майном), у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 303/7192/16-ц (провадження № 61-40163св18).

Досліджуючи матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що позивач за адресою: АДРЕСА_1 ,до набуття права власності не була зареєстрованою та не проживала, а ставши власником будинку 09 листопада 2018 року (дата державної реєстрації) з даним позовом звернулась в суд 29 жовтня 2019 року, тобто, менше ніж через рік з дня набуття права власності на будинок. Таким чином відсутні підстави вважати, що має місце порушення прав ОСОБА_1 , як власника, згідно ст. 405 ЦК України, на час звернення до суду з даним позовом.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд надсилав ОСОБА_2 всі виклики та повідомлення за адресою реєстрації, хоча, враховуючи предмет позову та надані позивачем докази, було достовірно відомо, що він за вказаною адресою не проживає, на чому наголошувала позивач і в самій позовній заяві.

Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України,відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Тобто, в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не здійснив його виклик через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України чим порушив його права, зокрема, на подачу доказів поважності його відсутності за вказаною адресою.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Стаття 376 ЦПК України визначає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення суду, як ухвалене з порушення норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовити.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи задоволення вимог апеляційної скарги та відмову в задоволенні позову, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 1152,60 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152,60 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко