Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2020 Справа №607/25796/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Мотиль Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому, просить провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,-7 м.кв; стоянки для автомашин № XIX, яка розташована в АДРЕСА_2 адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 15,5 м.кв та земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:0493, загальною площею 0,06 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташовану на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, визнавши за ним право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що він з 05.06.1982 року перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2015 року - розірвано. Сторонами не досягнуто згоди щодо використання спільно придбаного майна. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 вважає, що його ідеальна частка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, становить Ѕ частина.

Представник позивача адвокат Колодовський О.В. в судове засідання не з`явився, однак подав суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав повністю, не заперечив проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов відповідач не подавав. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що згідно з ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача в поданій заяві не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив.

5 червня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2015 року у справі № 607/14275/15ц.

Згідно свідоцтва про право власності від 17 березня 2005 року квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 82 від 9 лютого 2005 року.

Згідно свідоцтва про право власності від 17 березня 2005 року стоянка для автомашин № XIX, яка розташована в місті Тернополі за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 82 від 9 лютого 2005 року.

Рішенням Петриківської сільської Ради народних депутатів від 01 квітня 1994 року №6 передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,060 га розташовану на території Петриківської сільської ради для садівництва.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ТР№08804, виданого 28 лютого 1995 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельна ділянка кадастровий номер: :01:001:0493, загальною площею: 0,06 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташовану на території Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області належить на праві власності ОСОБА_2 , дата державної реєстрації 28.02.1995 року.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Земельного кодексу України (який діяв станом на 28 лютого 1995 року, тобто на момент видачі ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 №08804 на земельну ділянку, яка розташована на території Петриківської сільської ради з цільовим призначенням для садівництва, площею 0,060 га, виданого на підставі рішення Петриківської сільської ради №6 від 01 квітня 1994 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, відповідач набула у приватну власність спірну земельну ділянку та належним чином її зареєструвала 28 лютого 1995 року.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) та ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій за результатами розгляду справи № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року.

Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,7 м.кв; стоянки для автомашин № XIX, яка розташована в АДРЕСА_2 адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 15,5 м.кв, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна. При цьому, суд вважає, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності на зазначене майно, хоча і набуте під час шлюбу, однак є приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки відповідач отримав її, як частку у земельному фонді.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України згідно пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 3842 грн. та 1000 грн. витрат, понесених на визначення вартості майна, тобто судових витрат на загальну суму 4842 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Провести поділ спільного майна подружжя об`єкту нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,7 м.кв та стоянки для автомашин № XIX АДРЕСА_4 яка розташована в АДРЕСА_2 адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 15,5 м.кв.

В порядку поділу майна подружжя, визнати :

-за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,7 м.кв;

-за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку стоянки для автомашин № XIX, яка розташована в місті АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 15,5 м.кв;

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4842 (чотири тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп.понесених судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Строки апеляційного оскарження обчислюються після закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан