Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 761/35714/16-ц

провадження № 61-722св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Шевченківської районної

в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та порядку спілкування з нею.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 червня 2010 року по 11 березня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбно-сімейних стосунків дитина проживала разом із матір`ю. Восени 2016 року відповідач відвідував дитину за місцем проживання позивача, та після чергового побачення з дитиною не повернув її, і до цього часу утримує дитину.

Позивач вважає, що в інтересах дитини доцільно визначити її місце проживання саме з нею.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визначити постійне місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити наступний порядок участі батька малолітньої дитини у вихованні і спілкуванні з сином, ОСОБА_3 : чотири вихідні на місяць, 2 суботи та 2 неділі, почергово чи за попереднім погодженням із матір`ю; святкові дні - почергово, протягом року, чи за попереднім погодженням із матір`ю; канікули весняні та осінні - по п`ять днів у кожні канікули, за попереднім погодженням із матір`ю; канікули літні - не менше одного місяця у батька за попереднім погодженням із матір`ю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю

ОСОБА_1 . У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини з матір`ю виходив із інтересів дитини. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною, виходив із того, що із зазначеними вимогами звертається саме той із батьків, якому чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, а тому на підставі статті 16 ЦК України позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, який встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, та дійшов обґрунтованого висновку про визначення місце проживання дитини разом із матір`ю.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не дотримано вимог законодавства, а саме неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, не враховано інтереси дитини, показання свідків та висновки психолога, які підтверджують бажання дитини проживати разом із батьком. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед виходять із інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

Із 12 червня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Встановлено, що спільна дитина сторін зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому з серпня 2012 року між сторонами фактично припинені шлюбні стосунки, і вирішено, що спільна дитина сторін буде проживати разом із позивачем.

Із серпня 2012 року по жовтень 2016 року спільна дитина сторін постійно проживала разом із позивачем, а відповідач періодично відвідував та бачився з дитиною. Із жовтня 2016 року дитина проживає разом з відповідачем за місцем реєстрації.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 листопада 2017 року № 109/05/40-11754, наявні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини сторін разом із матір`ю. Крім того, у висновку зазначено, що на засіданні комісії 22 листопада

2017 року члени комісії дійшли висновку, що батько налаштовує дитину проти матері.

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , для дитини створено умови для проживання, у квартирі чисто, наявні всі необхідні меблі.

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 від 16 листопада 2018 року зі школи І-ІІІ ступенів № 27 Шевченківського району м. Києва, ОСОБА_3 навчається у школі з 01 вересня 2017 року. Учень має низький рівень навчальних досягнень. Домашні завдання виконує не з усіх предметів. Працює повільно. Має все необхідне шкільне приладдя, але не завжди приносить його на уроки.

Згідно з інформацією щодо учня 2-В класу ОСОБА_3 , виданої директором школи І-ІІІ ступенів № 27 Шевченківського району м. Києва, станом на 16 листопада 2018 року пропустив 35 навчальних днів, із них: через хворобу - 19 днів, за заявою тата - 8 днів, із 07 листопада по 16 листопада учень відсутній на заняттях (зі слів тата через хворобу). Практичний психолог за час роботи у школі не змогла у повній мірі здійснити діагностику психологічного стану ОСОБА_3 у зв`язку із великою кількістю пропущених навчальних днів.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року зобов`язано відповідача забезпечити явку дитини для опитування за відсутності сторін у присутності психолога чи педагога, про інтереси дитини та бажання дитини з приводу подальшого проживання з кимось одним з батьків.

Проте відповідачем зазначена ухвала суду не виконана.

Нормативно-правове обґрунтування

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява

№ 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами

принципу 6 Декларації прав дитини.

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня

2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених усіх доказів, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, оскільки це буде насамперед відповідати інтересам дитини, при цьому зазначене рішення не позбавляє батька брати участь у вихованні дитини, підтримувати з нею регулярні стосунки, піклуватися про стан її здоров`я, фізичний та моральний стан, оскільки відносини, які склалися між батьками не повинні негативно позначатися на психологічному чи фізичному стані їхньої дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не дотримано вимог законодавства, а саме неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, складено висновки, які не відповідають матеріалам справи, не враховано інтереси дитини, показання свідків та висновки психолога, які підтверджують бажання дитини проживати разом із батьком, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, адже суди ухвалюючи рішення виходили насамперед із інтересів дитини.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про неврахування апеляційним судом аргументів відповідача, оскільки рішення апеляційного суду містить оцінку доводів сторін.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо невиконання відповідачем розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 серпня 2017 року № 520 «Про встановлення громадянці ОСОБА_1 графіка побачень з малолітнім сином» не впливає на правильність висновки судів щодо визначення місця проживання з матір`ю.

Посилання у касаційній скарзі на неправомірне неврахування судом звернення заявника до іншого суду із самостійним позовом про визначення місця проживання дитини з ним (батьком) не заслуговують на увагу, оскільки реалізація відповідачем свого права на звернення до суду з позовом, не перешкоджала розгляду цієї справи.

При цьому Верховним Судом враховано, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик