Ухвала

19 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 344/8639/20

провадження № 61-14252ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила поділити спільно придбане за час шлюбу майно, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Opel Astra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину кухонних меблів, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину коридорної меблевої системи, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 .

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказане рухоме та нерухоме майно, яку мотивувала тим, що спірне майно зареєстроване за відповідачем, який вільно володіє та розпоряджається ним, так як вона з дітьми проживає окремо в найманому житлі. Оскільки у відповідача знаходяться всі оригінали правовстановлюючих документів, останній, з метою уникнення відповідальності, може відчужити спірне майно чи приховати його, що ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення поданого нею позову.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Ухвалу мотивовано тим, що заявником не обґрунтовано та не надано доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі не вжиття заходів забезпечення позову, не обґрунтовано існування реальної загрози відчуження майна на користь третіх осіб.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «Opel Astra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кухонні меблі та коридорну меблеву систему, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову в наведеній частині задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб марки «Opel Astra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 28 грудня 2018 року; кухонні меблі, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 ; коридорну меблеву систему, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 .

В решті ухвалу Івано-Франківського міського суду від 10 липня 2020 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 передбачають визнання права власності за нею на 1/2 частину транспортного засобу марки «Opel Astra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1/2 частину кухонних меблів та 1/2 частину коридорної меблевої системи, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 , враховуючи, що зазначене майно є рухомим майном та може бути вільно, без згоди позивача відчужене відповідачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову в цій частині, тому вимоги ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане рухоме майно є доцільними, достатніми та співрозмірними її позовним вимогам.

У вересні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Івано ?Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд невірно оцінив обставини справи, не надавши оцінку тій обставині, що заявником не доведено наявності реальної загрози відчуження рухомого майна. Крім того, судом порушено вимоги статті 151 ЦПК України, оскільки вжито заходи забезпечення позову у резолютивній частині постанови, а не окремою ухвалою, не надано оцінку відсутності заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, поданої до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Судами встановлено, що предметом позову у справі євизнання права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину транспортного засобу марки «Opel Astra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; на 1/2 частину кухонних меблів, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_2 та на 1/2 частину коридорної меблевої системи, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 .

Встановивши, що у разі задоволення позовних вимог забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне рухоме майно унеможливить відчуження вказаного майна відповідачем та забезпечить ефективне виконання судового рішення, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що часткове забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів критично оцінює посилання заявника на порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв`язку з вжиттям заходів забезпечення позову у резолютивній частині оскаржуваної постанови та відсутність поданої до апеляційного суду заяви про забезпечення позову, оскільки вони базуються на помилковому тлумаченні правових норм. Враховуючи розмежування порядку оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у суді апеляційної інстанції та звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про вжиття заходів забезпечення позову при розгляді апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене по суті позовних вимог, апеляційний суд діяв відповідно до передбачених процесуальним законом повноважень, визначених пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України, скасувавши ухвалу суду першої інстанції та частково задовольнивши заяву ОСОБА_2 .

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 159 ЦПК України заявник має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.

До того ж, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник наділений правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Крім того, Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що посилання заявника на неврахування судом при ухваленні оскаржуваної постанови правового висновку Верховного Суду, викладеного в ухвалах Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 629/4083/19, провадження № 61-10387ск20, від 26 червня 2019 року у справі № 639/47253/18, провадження № 61-8568ск19, у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 487/8737/19, провадження № 61?3552ск20, є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається, та у зазначених судових рішеннях, норми права було застосовано за різних фактичних обставин, що вплинуло на застосування норм права.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Білоконь