Провадження № 2/638/1322/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участю секретарів Котяш Н.В., Кириллової К.С.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дострокове розірвання за договором позики та стягнення заборгованості , -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить достроково розірвати договір позики від 11.07.2017 року внаслідок істотного порушення договору відповідачем, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 26 206,84 грн., грошові кошти за договором позики (повернення як наслідок розірвання договору позики) в сумі 13 103,42 грн., 3% річних за користування чужими грошовими коштами згідно ст..625 ЦК України у розмірі 633,27 грн. та 316,64 грн., а також судовий збір у розмірі 1472,80 грн..

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Укладання договору та передання грошових коштів підтверджується складанням та підписанням відповідачем розписки від 11.07.2017 року. Загальна сума грошових коштів, переданих ОСОБА_1 ОСОБА_2 складала еквівалент 1500 дол. США. При цьому відповідач зобов`язалася сплачувати частинами по 100 доларів США щомісячно, починаючи з 25.09.2017 року, про що надав розписку. Однак до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконав. Вказує, що з 17.07.2018 року за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем за основним боргом у розмірі 1500 дол.США, заборгованість у розмірі 26 206,84 грн. за користування грошовими коштами у розмірі 13 103, 42 грн., три проценти річних у розмірі 633,27 грн. та 316, 64 грн., а всього стягнути 40 260,17? грн., що за курсом НБУ станом на 17.07.2018 року 1000 дол.США становить 26 206,84 грн. та 500 дол.США становить 13 103,42 грн.

Позивач в судове засідання 05.12.2018 року з`явився, в подальшому надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у заяві.

Відповідач в судове засідання 05.12.2018 року з`явилась, в подальшому про розгляд справи повідомлялась, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 11.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Укладання договору та передання грошових коштів підтверджується складанням та підписанням відповідачем розписки від 11.07.2017 року. Загальна сума грошових коштів, переданих позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 складала еквівалент 1500 дол. США. При цьому відповідач зобов`язалася сплачувати частинами по 100 доларів США щомісячно, починаючи з 25.09.2017 року, про що надав розписку.

Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконав.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником. Законодавцем визначено, що підчас розгляду справи категорії про стягнення боргу за договором позики, підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позики.

Відповідно до роз`яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені грошовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Договір позики є одностороннім, оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права -лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики.

Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи неповернення ОСОБА_2 позивачу суми позики станом на день подачі даного позову, відповідач вважається таким, що прострочив зобов`язання, в зв`язку з чим сума боргу у розмірі 39 310,26 грн. підлягає стягненню в судовому порядку.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт не повернення ОСОБА_2 суми позики у розмірі 39 310, 26? грн., на вказану суму підлягає нарахування 3% річних у розмірі 949, 91 ?грн., загальна сума грошових коштів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 становить 40 260, 17 грн..

Враховуючи, що на дату розгляду справи відсутні підстави для дострокового розірвання договору позики, позов в цій частині задоволенню не підлягає, а з відповідача підлягають стягненню суми, зазначені вище у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань до договором.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про задоволення заявлених позивачем вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 202, 207, 509, 526, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 263-265, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дострокове розірвання за договором позики та стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за розпискою у розмірі 39 310 (двадцять дев`ять тисяч триста десять) грн. 42 коп., три проценти річних за весь час прострочення платежу у розмірі 949 (дев`яносто сорок дев`ять) грн. 91 коп., а всього стягнути 40 260 (сорок тисяч двісті шістдесят) грн. 17 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Сторони:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя: О.В. Шишкін