КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6273/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції:Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Рудик О.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

28 травня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_1 та просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем житлом: квартирою АДРЕСА_1 , видати позивачу дублікати ключів від вхідних дверей квартири, і кодів від охоронної сигналізації, встановленої у квартирі, не чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не змінювати замки до вхідних дверей квартири, не змінювати коди від охоронної сигналізації, встановленої у квартирі; вселити позивача у спірну квартиру та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивуючи тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2001 по 27.06.2018. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яке є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, в жовтні 2018 року відповідач самовільно змінив замки у вхідних дверях квартири та встановив сигналізацію, що унеможливило позивачу користування спільним майном та у зв`язку з чим остання змушена орендувати житло та звертатись до правоохоронних органів. За таких обставин, оскільки відповідач фактично позбавив позивача права користування спільним майном, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. При цьому, позивач вказує, що предметом позову не є вирішення питання про право власності на спірне майно, позивач просила захистити своє право на вільне користування квартирою та усунення перешкод в користуванні.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 передати дублікати ключів від вхідних дверей та повідомленням коду доступу охоронної сигналізації.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази про чинення перешкод позивачці відповідачем у користуванні спірною квартирою. Вказував, що висновок від 23.11.2018 ст. ДОП Шевченківського УПГУ НП в м. Києві Мірзоєва О.Я. не є допустимим доказом у розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки ґрунтується не на письмових свідченнях відповідача, а на помилковому сприйнятті ОСОБА_3 телефонної розмови. Висновки суду, на його думку, є передчасними щодо того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як на сьогодні є спір у Херсонському міському суді Херсонської області з цього приводу і рішення судом ще не ухвалювалось. Наголосив, що позивачка проживає та зареєстрована за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 . А провадження по даній справі слід було зупинити, до закінчення розгляду справи де предметом спору є спірна квартира. Підсумував, що судом було порушено вимоги п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

На апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 подала відзив та доповнення до відзиву, в якому зазначала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, викладені в ній доводи суперечать положенням чинного законодавства, просила у її задоволенні відмовити. Рішення суду першої інстанції вважає законним. Оскільки відповідач порушує її право на користування спірним житлом, вона змушена була звернутися до суду за захистом порушеного права шляхом пред`явлення до суду позову про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення та у підтвердження своїх позовних вимог надати відмовідні докази, яким суд надав правову оцінку. З посиланням на норми матеріального та процесуального права виклала обставини справи та просила рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем спільним житлом: квартирою АДРЕСА_1 та надання позивачці дублікатів ключів від вхідних дверей квартири, і кодів від охоронної сигналізації, та вселення позивача суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав.

У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що`стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Сторони з 24.11.2001 (Свідоцтво про одруження НОМЕР_1 , актовий запис № 545) до 27.09.2018 (рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27.06.2018) перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спір між сторонами виник відносно квартира АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира була придбана під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 01.04.2016 і відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником рахується ОСОБА_1 (а.с.22).

З матеріалів справи також вбачається, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа № 766/12340/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в тому числі, і спірної квартири (ухвала про відкриття провадження від 01.08.2017, заява про збільшення позовних вимог від 15.07.2019).

На вказану квартиру в рамках розгляду вказаної справи, відповідно до ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 01.08.2017, справа № 761/12340/17, накладено арешт, особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ОСОБА_2 (Інформаційна довідка № 168063817 від 27.05.2019).

На момент розгляду справи по суті, питання щодо поділу майна колишнього подружжя, в тому числі і спірної квартири, в судовому порядку не вирішено.

Оскільки в судовому засіданні не надано доказів того, що спірне майно є приватною власністю виключно одного з подружжя, суд першої інстанції, вирішуючи питання про усунення перешкод в користуванні та враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності і з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Так, позовні вимоги позивача зводились до того, що вказана квартира набута за час шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже, позивач має право вільно користуватись спірною квартирою. Разом з тим, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні спільним майном, а саме замінив замки на вхідних дверях спільної квартири та встановив охоронну сигналізацію без згоди на це позивача.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

При цьому статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст.319 ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частина 3 ст. 358 ЦК України, надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками.

Передбачено ст.391 ЦК України, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим ст. 33 ч. 1 Конституції.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 16.11.2018 зверталась до Шевченківського УП ГУ НП в м.Києві з відповідною заявою щодо перешкод у користуванні майном.

З Висновку старшого ДОП Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві Мірзоєва О.Я. від 23.11.2018 за результатами перевірки заяви ОСОБА_2 вбачається, що відповідач, ОСОБА_1 повідомив дільничного інспектора про те, що він проживає в м. Херсон. При цьому, відповідач є одноосібним власником спірного приміщення, а тому з метою не проникнення до квартири сторонніх осіб, в тому числі, і його колишньої дружини, ОСОБА_2 , він здійснив заміну замків та встановив сигналізацію.

Крім того, сам відповідач в судовому засіданні та у своїх письмових поясненнях пояснив, що позивач не має права проживати у спірній квартирі до моменту розгляду Херсонським міським районним судом Херсонської області позову про поділ майна подружжя, позивача та відповідача за умови, що рішенням суду буде встановлено, що спірна квартира є спільною власністю подружжя.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності, необґрунтованості, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення судом першої інстанції, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази про чинення перешкод позивачці відповідачем у користуванні спірною квартирою, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції встановлено і не спростовано сторонами при розгляді справи, що відповідач своїми діями щодо заміни замків від вхідних дверей спірної квартири та встановлення відповідної охоронної сигналізації, чинить перешкоди в користуванні позивачу спірною квартирою. З такими висновками суду погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та його представник також не наввели таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: