Провадження № 2/752/649/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.08.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Медведєвої К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація, Київська місцева прокуратура №1, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про виселення, вселення,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення відповідача та малолітнього ОСОБА_3 з кв. АДРЕСА_1 та вселення до зазначеного приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.04.2012 на засіданні комісії з надання права користування жилою площею у гуртожитках ПАТ «Київенерго» за згодою профспілкового комітету було прийнято рішення про надання дозволу на укладення договору користування жилою площею квартири АДРЕСА_2 , в будинку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_3 на сім`ю з трьох осіб.

На виконання рішення адміністрації підприємства 11.05.2012 р. Філіалом «Енергосервіс Київнерго» на ім`я позивача та членів його родини видано ордер № 1, який є єдиною підставою для вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, при спробі вселитись в квартиру було з`ясовано, що в кімнаті ніхто не мешкає, але невідома особа проводить ремонті роботи, з приводу чого він звернувся до адміністрації Філіалу «Енергосервіс».

В подальшому для встановлення особи, яка проводить ремонтні роботи він звернувся до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві із відповідною заявою, на що останнє листом від 26.06.2012 р. повідомило, що в наданій квартирі проживає ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 та її підопічний ОСОБА_3 , 2002 р. народження.

Філіал «Енергосервіс» повідомив, що дозвіл на проживання ОСОБА_2 не надавався, оскільки вона не є працівником ПАТ «Київнерго», не отримувала ордер на квартиру і має власне житло.

Оскільки він правомірно набув право на вселення на підставі ордеру, який виданий уповноваженою особою, позивач просить в судовому порядку виселити відповідача з малолітнім ОСОБА_3 зі спірної квартири та вселити його в кв. АДРЕСА_1 .

24.10.2014 р. на підставі ухвали судді Голосіївського районного суду м.Києва Мирошниченко О.В. відкрито провадження у справі.

08.12.2014 р. до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено Київську місцеву прокуратуру №1, Службу у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.

11.12.2015 р. ОСОБА_2 подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: ПАТ «Київнерго», Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація, Прокуратури Голосіївського району м.Києва, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним.

Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Харківської районної ради народних депутатів № 615 від 13.11.1989 р. будинок по АДРЕСА_3 визнаний непридатним для проживання та надано дозвіл виконкому райради разом з ТЕЦ-5 «Київнерго» використати даний будинок для своїх потреб, а отже ордер виданий ПАТ «Київенерго» 15.05.2012 р. ОСОБА_1 на непридатне для проживання приміщення, що не відповідає санітарним і технічним нормам, в зв`язку з чим він є недійсним.

12.01.2016 р. відповідачем за зустрічним позовом подані письмові заперечення з приводу вимог за зустрічним позовом, відповідно до яких відповідач просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки наявність права ПАТ «Київнерего» видавати оскаржуваний ордер встановлено судовим рішенням і такі обставини не підлягають доказуванню. Також відповідач зазначає, що рішення виконкому Харківської районної ради народних депутатів м.Києва від 13.11.1989 р. прийнято в зв`язку з розміщенням гуртожитку на території промислової зони ТЕЦ-5, та зобов`язано здійснити відселення мешканців будинку, однак переведення будинку у нежитловий фонд здійснено не було.

05.02.2016 р. судом до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Київську міську раду.

05.05.2016 р. Голосіївським районним судом м.Києва ухвалено рішення у даній справі, відповідно до якого позов ОСОБА_1 задоволено, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28.09.2016 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.05.2016 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18.01.2018 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.05.2016 р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 28.06.2016 р. скасовано та справа передана на новий судовий розгляд.

08.02.2018 р. справа прийнята в провадження судді Колдіної О.О. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

16.01.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

Сторони та треті особи повторно в судове засідання не з`явились. Про місце і час судового розгляду сторони повідомлялись у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України.

Позивачем та Службою у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації подані клопотання про можливість розгляду справи у їх відсутність.

В зв`язку з повторною неявкою сторін та третіх осіб в судове засідання суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (стаття 16 Цивільного кодексу України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 зі справи № 910/10011/19, від 02.02.2021 зі справи № 925/642/19.

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 переданий в управління АЕК «Київенерго» на підставі рішення Київської міської ради від 21 грудня 2000 року №128/1105 «Про передачу майна в управління акціонерній енергопостачальній компанії «Київенерго».

Додатковою угодою від 30.04.2007 р. про внесення змін і доповнень до Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м.Києві від 27.09.2001 р. п.1.1 Угоди викладено в новій редакції, яка передбачала, що Енергопостачальник приймає майно, що відноситься до комунальної власності територіальної громади м.Києва, відповідно до переліку, викладеного в додатках до Угоди у володіння та користування з обмеженням правомочності розпорядження щодо майна за згодою власника. Енергопостачальнику заборонено здійснювати відчуження майна та будь-яким чином розпоряджатися ним без попередньої письмової згоди Київської міської ради.

Згідно з розпорядженням Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації будинок 4/2 по вул.Промисловій в м.Києві включений до реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки.

Рішенням від 07.07.2010 р. Київської міської ради № 1002/4440 «Про безоплатну передачу будинку для малосімейних з комунальної власності територіальної громади м.Києва та рішення від 01 грудня 2011 року Київською міською радою було прийнято рішення № 748/6984 про передачу до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації житлового будинку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 2 вказаного рішення Головному управлінню комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації») було встановлено вимоги спільно з ПАТ «Київенерго» здійснити в установленому порядку передачу майна, зазначеного у пункті 1 цього рішення.

Розпорядженням Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації № 147 від 11.03.2011 р. «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Голосіївському районі» будинок по АДРЕСА_3 не включений до такого реєстру, а лише будинок АДРЕСА_5 .

Тобто, будинок мав статус - житловий будинок для малосімейних.

Розпорядженням Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації від 09 квітня 2013 року №204 житловий будинок для малосімейних за адресою: АДРЕСА_3 закріплений на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району.

На виконання рішення Київської міської ради від 01 грудня 2011 року №748/6984, розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 квітня 2013 року №204, 31 травня 2013 року ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» було складено акт, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» передало, а Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» прийняло житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Крім того, судом встановлено, що відповідно до рішення № 6154 від 13.11.1989 р. Харківської районної ради народних депутатів житловий будинок АДРЕСА_6 визнано непридатним для житла в зв`язку з його розташуванням на території промислової зони та ухвалено звернутись до Київської міської ради з клопотанням про відселення мешканців будинку.

04 квітня 2012 року відповідно до рішення комісії з надання права користування жилою площею у гуртожитках ПАТ «Київенерго» (протокол №03/2012 від 04 квітня 2012 року) ОСОБА_1 було надано дозвіл на видачу ордеру на квартиру АДРЕСА_1 .

11 травня 2012 року ПАТ «Київенерго» на підставі зазначеного рішення видало ОСОБА_1 ордер на вказану квартиру.

При прийнятті рішення щодо видачі ордеру ОСОБА_1 ПАТ «Київнерго» керувалось Положенням про надання права користування жилою площею у гуртожитках ПАТ «Київенерго», однак як встановлено судом буд. АДРЕСА_3 на момент прийняття рішення не мав статусу гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи (т.2 а.с.174) Комісією з надання права користування жилою площею у гуртожитках ПАТ «Київнерго» від 23.10.2012 р. ухвалено рішення про відміну рішення п.13 Комісії від 13.01.2012 р. № 01/2012 та п.п.5,6 протоколу комісії від 04.04.2012 р. № 03/12 щодо надання дозволу на укладення договорів користування жилою площею у будинку для малосімейних на АДРЕСА_3 у т.ч. з ОСОБА_4 , а також доручено філіалу «Енергосервіс» ПАТ «Київенерго» вжити заходів щодо передачі будинку для малосімейних у комунальну власність територіальної громади м.Києва до сфери управління Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації.

Також судом встановлено, що з 1994 р. в кв. АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_2 . На момент розгляду справи в квартирі спільно з відповідачем мешкає її онук ОСОБА_3 , 2002 р. народження, опікуном якого вона є.

Судом встановлено, що підставою для вселення ОСОБА_2 до даного жилого приміщення стало клопотання заступника Міністра енергетики України Магди І.І. та рішення ЖЕКу теплоелектроцентралі № 5.

Позивач звернувся з позовом про вселення його в кВ. АДРЕСА_1 та виселення відповідача з непонолітнім ОСОБА_3 із даного приміщення.

Відповідно до положень ст.51 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Статтею 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

У відповідності до ст.50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть

використовуватись гуртожитки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому

комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (ст.127 ЖК України).

Згідно з ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного

профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В силу положень ст.129 ЖК Украни на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Оцінюючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що на час видачі ордеру ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_3 мав статус будинку для малосімейних та не був включений до реєстру гуртожитків, а отже ПАТ «Київенерго» прийняв рішення щодо видачі ордеру на приміщення кв. АДРЕСА_1 поза межами своїх повноважень.

Даний ордер видано на приміщення, яке згідно з рішенням виконкому Харківської районної ради від 13.11.1989 р. не відповідало санітарним нормам.

Також суд враховує, що в подальшому 23.10.2012 р. ухвалено рішення про відміну рішення п.п.5,6 протоколу комісії від 04.04.2012 р. № 03/12 щодо надання дозволу на укладення договорів користування жилою площею у будинку для малосімейних на АДРЕСА_3 у т.ч. ОСОБА_4 .

З огляду на встановлені судом обставини, суд не вбачає законних підстав для ухвалення рішення про вселення ОСОБА_4 у кв. АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Конституція України (ст.47) проголошує, що кожен має право на житло, держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року).

ЄСПЛ у своїх рішеннях наголошував на дотриманні при розгляді справ принципу "пропорційності" як невід`ємної складової та інструменту верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Згідно з принципом 4 Декларації прав дитини держава повинна забезпечити дитині право на належне харчування, житло, розваги та медичне обслуговування.

Статтею 12 Закону України «про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Непримустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Статтею 3 Конвенці «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В даному випадку, виселення відповідача з її онуком не є співрозмірним меті такого виселення, враховуючи і відсутність підстав для вселення позивача, а також це призведе до порушення прав неповнолітнього на належне забезпечення житлом, за умови відсутності в матеріалах справи доказів, що останній забезпечений іншим житлом для проживання.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про виселення відповідача з неповнолітнім ОСОБА_3 .

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація, Київська місцева прокуратура №1, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації про виселення, вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя