КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/58065/19-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Вовк С.В.

20 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Яворської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Бучанського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області та в особі Державної казначейської служби України та просив стягнути з Державного бюджету України майнову шкоду у розмірі 33 402,70 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., заподіяну незаконними діями Бучанського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 33 402, 70 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на

В обґрунтування своїх доводів вказує, що жоден з нормативних актів не передбачає права чи обов`язку Казначейства уособлювати Державу або Державний бюджет.

Зазначає, що позивач знаходився у правовідносинах із відповідачем - 1 та саме внаслідок дій зазначеного державного органу виникла підстава для звернення позивача до суду для відновлення порушених його прав.

Вказує, що не встановлена наявність моральної шкоди, в чому саме вона полягає, а також обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди, що суперечить вимогам чинного законодавства.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10415/2020
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін. Зазначив, що незаконність постанови Бучанського міського ВДВС у Київській області від 01.10.2018 встановлена постановою в.о. начальника Бучанського міського ВДВС у Київській області від 13.12.2018, яка не стосується жодним чином позивача. Такими діями було незаконно порушено права позивача на вільне пересування - обмежено право на виїзд з України, що спричинило моральну шкоду.

Учасники процесу у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) у формі задіяних зусиль по відновленню свого порушеного права на вільне пересування, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, та дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі в сумі 30 000, 00 грн.

Позивач сплатив грошові кошти за авіаквитки до Сполучених Штатів Америки та назад в сумі 33 402, 70 грн., проте внаслідок протиправних дій Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не зміг їх використати, тобто зазнав реальних збитків у згаданому розмірі, які підлягають відшкодуванню Державою.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням заступника начальника відділу - начальником 3-го відділу впс «Бориспіль» (термінал D) капітана ОСОБА_3 позивачу відмовлено у перетині державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про те, що позивачу відповідно до постанови Бучанського ВДВС у Київській області від 01 жовтня 2018 року ВП № 35367759 тимчасово обмежено у праві виїзду з України (а. с. 19-20).

Постановою головного державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дихніч В. І. у виконавчому провадженні № 35367759 тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України. Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 1013/8313/2012 виданого 07 листопада 2012 року Ірпінським міським судом Київської області (а. с. 25).

З рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2012 року у справі № 1013/8313/2012 вбачається, що сторонами є ОСОБА_4 (позивач) та ОСОБА_5 (відповідач).

З листа Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12 грудня 2018 року № 9581/15.30-38/2018 вбачається, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

12 грудня 2018 року Бучанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області направив лист до Державної прикордонної служби України, в якому повідомлялось, що за вихідним № 7248 від 01 жовтня 2018 року було направлено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 01 жовтня 2018 року ВП № 35367759, де в постанові допущено описку в ініціалах та податковому коді боржника, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . У зв`язку з викладеним просили повернути без подальшого виконання вказану постанову (а. с. 30).

Постановою в.о. начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сіпченко О. М. від 13 грудня 2018 року скасовано постанову тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 01 жовтня 2018 року ВП № 35367759, винесену головним державним виконавцем Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дихніч В. І. (а. с. 31).

ОСОБА_1 зазначив, що не має жодного відношення до виконавчого провадження ВП № 35367759, що ведеться Бучанським ВДВС у Київській області і не є стороною цього виконавчого провадження.

У зв`язку з незаконною постановою про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 01 жовтня 2018 року ВП № 35367759, винесеною головним державним виконавцем Бучанського міського ВДВС у Київській області Дихніч В. І., позивачу 12 грудня 2018 року відмовлено у перетині Державного кордону України, через що не зміг потрапити на літак і використати квитки на переліт з України до Сполучених Штатів Америки та назад. Вартість квитків складає 12 969, 80 грн. та 20 432, 90 грн., а всього 33 402, 70 грн. Вказана сума є майновою шкодою, яку заподіяно позивачу незаконними діями Бучанського міського ВДВС у Київській області.

Крім того, на переконання позивача, протиправними діями Бучанського міського ВДВС у Київській області йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 30 000, 00 грн. та яка полягає у порушенні права на вільне пересування.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.

Частина друга статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Пунктом 101 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Пленум Верховного Суду України у п. 16 Постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року № 9 роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що моральна шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень гарантує громадянам право на її відшкодування за рахунок держави.

Матеріали справи свідчать, що постанова головного державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Дихніч В. І. у виконавчому провадженні № 35367759 про тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України визнана протиправною постановою в.о. начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сіпченко О. М. від 13 грудня 2018 року та підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких законних підстав для обмеження позивача у пересуванні у виконавчої служби не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі в сумі 30 000, 00 грн. правильними, враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) у формі задіяних зусиль по відновленню свого порушеного права на вільне пересування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що не встановлена наявність моральної шкоди, в чому саме вона полягає, а також обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди, що суперечить вимогам чинного законодавства не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Встановлено, що позивач сплатив грошові кошти за авіаквитки до Сполучених Штатів Америки та назад в сумі 33 402, 70 грн., проте внаслідок протиправних дій Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України) не зміг їх використати.

Позивач зазнав збитків з підстав, які не залежали від його волі.

Таким чином, колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 33 402, 70 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач знаходився у правовідносинах із відповідачем - 1 та саме внаслідок дій зазначеного державного органу виникла підстава для звернення позивача до суду для відновлення порушених його прав, який повинен нести відповідальність є необґрунтованими.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1-4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Враховуючи вищевикладене, належним відповідачем у даних правовідносинах є Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вище викладене, вимоги апеляційної скарги є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.10.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова