Провадження № 22-ц/801/864/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 рокуСправа № 127/27059/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинський В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працює відеооператором на телеканалі «СТБ» і познайомився з ОСОБА_2 під час зйомок.

ОСОБА_2 є популярною особою в Україні, знаменитий боксер у минулому, на сьогодні він відомий як телеведучий та шоумен. Зважаючи на це, позивач домовився із відповідачем про зустріч з ним та його знайомим ОСОБА_3 з метою подальшої співпраці між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо рекламування та просування продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

ОСОБА_3 є єдиним власником промислового зразка № НОМЕР_1 логотипу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

19.06.2019 року, під час усних домовленостей про подальшу співпрацю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач помилково, без будь-якої правової підстави, перерахував ОСОБА_2 на його рахунок 50 000 грн.

В подальшому він декілька разів усно та письмово, шляхом надсилання повідомлення через додаток «Вайбер», звертався до відповідача з приводу повернення безпідставно перерахованих йому коштів, але вимоги позивача задоволені не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Зазначаючи правовою підставою даного позову ст.ст. 387, 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2019 року ОСОБА_1 через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахував на рахунок ОСОБА_2 50 000 грн. (а.с. 11).

Перед цим між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений усний договір щодо надання відповідачем послуг з реклами продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Власником промислового зразка був ОСОБА_3 (а.с. 9, 10).

З пояснень, наданих в суді першої інстанції, сторонами і свідками вбачається, що сторони домовились про оплату послуг ОСОБА_2 з метою прийняття участі у фотосесії з реклами продукції, яка відбулась 26.06.2019 року в м. Вінниці.

Вказані обставини також підтверджені наданими суду фотоматеріалами, на яких зображені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у кухонних фартухах з логотипом «ІНФОРМАЦІЯ_1» та із продукцією з логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 51-64). Сторони повідомили, що фотографії та відеоролик був розміщений ОСОБА_1 на своїй сторінці в соціальній мережі.

На момент проведення фото та відеозйомки - 26.06.2019 року позивач ОСОБА_1 не пред`являв вимог до ОСОБА_2 щодо повернення помилково та безпідставно перерахованих коштів в сумі 50 000 грн. або розірвання усного договору.

Тобто, самі події і поведінка учасників справи свідчать про існування зобов`язальних правовідносин і утворюють правову підставу для набуття майна в незаборонений законом спосіб.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що взаємної згоди сторін на відмову від правочину не було, договірні зобов`язання з приводу надання послуг виконані, а тому право позивача не було порушене і не підлягає захисту шляхом застосування ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані (ч.2 ст. 214 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до даних правовідносин не можна застосовувати ст. 1212 ЦК України з огляду на наступне.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача кошти в сумі 50 000 грн, що підтверджується квитанцією від 19.06.2019 року (а.с. 11), за надання останнім послуг з реклами продукції під логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

26 червня 2019 року відбулась відеозйомка та фотосесія за участі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з реклами продукції, зокрема зазначені особи зображені у кухонних фартухах з логотипом «ІНФОРМАЦІЯ_1 » та із продукцією з логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 51-64). Відповідні фотографії та відеоролик був розміщений ОСОБА_1 на його сторінці в соціальній мережі, що не заперечується сторонами у справі.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений усний договір про надання послуг з реклами продукції під логотипом «ІНФОРМАЦІЯ_1» і за виконання якого позивачем було перераховано кошти на рахунок відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та безпідставну відмову у задоволенні позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко