Справа № 133/851/20
Провадження № 22-ц/801/1611/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 рокуСправа № 133/851/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М,,

учасники справи:

позивач: АТ КБ «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Сороки Д.В., дата складення повного тексту рішення 17 червня 2020 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 жовтня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 04 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 66442,69 грн., з яких: 4754,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1861,39 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 56424,97 грн. нарахована пеня, а також 500,00 грн штраф (фіксована частина), 3152,03 грн. штраф (процентна складова).

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 09 жовтня 2008 року, у розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судовий збір у розмірі 15 (п`ятнадцять) грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року мотивовано тим, що анкета-заява, підписана відповідачем не містить умов кредитування, умови та правила, надані банком не підписані відповідачем, а тому не можуть бути належним доказом умов кредитування щодо сплати платежів за користування кредитними коштами. Разом з тим, відповідач не надав жодних доказів того, що він не підписував заяву від 09 жовтня 2008 року та не заявляв клопотання щодо спростування факту підписання заяви, згідно якої йому було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок 500,00 грн., отже фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що є порушенням взятих на себе зобов`язань.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просило оскаржуване рішення в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про непогодження сторонами договору істотних умов договору, а саме про сплату неустойки (пені та штрафів) та відсотків нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України не відповідає обставинам справи, оскільки відповідачем разом з анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг надано підписану позичальником довідку про умови кредитування.

Відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості, оскільки свій підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згідний з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах.

Судом не перевірено розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість за договором, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Відповідачем не доведено відсутність заборгованості, та відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги банку підлягають задоволенні у повному обсязі.

Вважає, що позивачем надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобов`язань.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні тіла кредиту визначеному згідно наданого розрахунку безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути фактично отримані останнім кредитні кошти.

14 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив факт укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору №б/н від 09 жовтня 2008 року та відповідно отримання грошових коштів у визначеному позивачем розмірі.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні частини тіла кредиту, відсотків нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що 09 жовтня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви №б/н від 09 жовтня 2008 року.

Згідно інформації, викладеної в цій заяві відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Банк, звертаючись до суду з позовом, надав заяву від 09 жовтня 2008 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку» та довідку про умови кредитування, які підписані відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09 жовтня 2008 року, а також витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms.

Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 66442,69 грн., з яких: 4754,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1861,39 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 56424,97 грн. нарахована пеня, а також 500,00 грн штраф (фіксована частина), 3152,03 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 09 жовтня 2008 року процентна ставка не зазначена (а.с. 34).

Разом з тим, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Проте, в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування від 09 жовтня 2008 року, в якій визначена базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні (а.с. 35). Зазначена довідка містить підпис ОСОБА_1 .

Таким чином, з урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної довідки, підписаної позичальником, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про обізнаність відповідача з вказаними умовами кредитування.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідача 66442,69 грн., з яких: 4754,30 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1861,39 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 56424,97 грн. нарахована пеня, а також 500,00 грн штраф (фіксована частина), 3152,03 грн. штраф (процентна складова), нарахованих у відповідності до умов підписаної ОСОБА_1 довідки.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що вказані вимоги позивача частково є необґрунтованими з огляду на наступне.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачеві 10 жовтня 2008 року відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , зі строком дії до травня 2009 року і на яку було встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн., який 19 грудня 2013 року було збільшено до 4000 грн.

Разом з тим, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача вбачається, що останній користувався кредитними коштами, шляхом зняття та часткового погашення заборгованості, що станом на 04 березня 2020 року призвело до заборгованості за простроченим тілом кредиту, в розмірі 4754,30 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, на що суд попередньої інстанції, частково відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, уваги не звернув.

У зв`язку з цим кошти, отримані відповідачем у кредит (тіло кредиту) підлягають стягненню в повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку та комісію припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.

Згідно наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки зазначено, що між позивачем та відповідачем був підписаний кредитний договір № б/н, за яким останньому було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 від 10 жовтня 2008 року з терміном дії до листопада травня 2009 року, № НОМЕР_2 від 30 липня 2012 року з терміном дії до травня 2016 року, № НОМЕР_3 від 31 липня 2013 року з терміном дії до квітня 2017 року, № НОМЕР_4 від 22 жовтня 2013 року з терміном дії до вересня 2017 року та № НОМЕР_5 від 30 грудня 2013року з терміном дії до вересня 2017 року.

З урахуванням викладеного, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та нарахованих до 01 вересня 2017 року інших платежів за кредитом, зокрема пені.

Так, відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, вбачається, що позивачем з урахуванням довідки про умови кредитування, станом на 01 вересня 2017 року нараховано 2988,90 грн. пені 1 (пеня (1) = базова процентна ставка по договору / 30, яка начисляється за кожен день прострочки кредиту) та 857,67 грн. пені 2 (пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, яка нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. і більше).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 3846,57 грн. (пеня 1 2988,90 грн. + пеня 2 857,67 грн.).

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафів, а саме в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 3152,03 грн. (процентна складова), то вони також є узгодженими істотними умовами кредитного договору, але не можуть бути стягнуті одночасно з пенею 1, нарахованою за прострочення виконання грошового зобов`язання, що відповідає правовим позиціям ВС.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, який згодом було підтримано ВС у численних постановах у цивільних справах.

Оскільки в цій справі пеня 1 вже нараховувалась за порушення здійснення платежів з погашення кредиту за кожен день прострочення, то штраф, який настає як відповідальність за прострочення тих же платежів, але після їх затримки на 30 днів, фактично дублює пеню, нараховуючись на ту ж саму заборгованість, але у іншому порядку.

Відтак, у задоволенні позовних вимог банку щодо штрафів слід відмовити з інших правових підстав, оскільки суд попередньої інстанції вважав їх неврегульованими договором, в той час як колегія визнала їх істотними умовами договору, але не може стягнути, оскільки це порушить принцип, закладений у статтю 61 Конституції України, та гарантовані нею права відповідача.

Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, в оскаржуваній частині, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4754,30 грн. і пенею в розмірі 3846,57 грн. (пеня 1 2988,90 грн. + пеня 2 857,67 грн.), а в частині стягнення штрафів відмовленню з інших правових підстав. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (12,94%), тому за положеннями частини 3 статті 141ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме за подання позовної заяви в сумі 271,99 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 407,99 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, пені та судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4754,30 грн., та пенею в розмірі 3846,57 грн. (пеня 1 2988,90 грн. + пеня 2 857,67 грн.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 271,99 грн.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення штрафів змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 407,99 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

М.М. Якименко