Справа № 307/2411/18
Провадження № 2/307/67/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2020 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом Тячівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації до Солотвинської селищної ради та ОСОБА_1 , треті особи без самосійних вимог на стороні позивача ДП «Брустурянське ЛГ» та Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державної реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Тячівська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації звернулася до суду з вище вказаним позовом.

Посилається на те, що рішенням Солотвинської селищної ради № 24/45 від 05.09.1995 р. ОСОБА_1 надано дозвіл щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , в урочищі «Рибник», площею 0.6180 га, для ведення особистого селянського господарства.

На підставі цього рішення державний реєстратор Тячівського РПТІ зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на землю під № 16664380 від 28.09.2016 р., за кадастровим номером :02:001:0450, площею 0.6180 га.

Однак, у ході проведеної перевірки щодо дотримання вимог земельного та лісового законодавства було встановлено, що рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.6180 га., за кадастровим номером :02:001:0450 не приймалося.

Згідно протоколу № 6 шостої сесії двадцять другого скликання Солотвинської селищної ради народних депутатів від 05.09.1995 р., отриманого з архівного відділу Тячівської РДА, питання щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 на сесії не розглядалося, а рішення за номером 24/45 взагалі відсутнє у протоколі сесії.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 28.03.2018 р. за № 193-ДК/102/АП/09/01/-18 спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду, відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована в кварталі 24 відділу 44.21 Грушівського лісництва та перебуває в постійному користуванні ДП «Брустурянське лісове господарство».

Спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту Солотвино і право розпорядження нею на даний час в силу вищенаведеної норми має виключно Закарпатська обласна державна адміністрація.

Вибуття вказаної земельної ділянки суперечить нормам чинного законодавства та Конституції України та порушує право громадян на вільне користування лісами, а також право власності народу України на землю.

Представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог заперечую. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третіх осіб ДП «Брустурянське ЛГ» та Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства у судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 28.03.2018 р. під час проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства виявлено, що земельна ділянка у смт. Солотвино, в урочищі «Рибник», площею 0.618 га., за кадастровим номером :02:001:0450, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, належить на праві власності ОСОБА_1

28.09.2016 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 46 ЗК України (в редакції станом на 22.06.1993 р.) вилучення (викуп) для державних або громадських потреб земельних ділянок у громадян може провадитися після виділення за їх бажанням Радою народних депутатів рівноцінної земельної ділянки, будівництва на новому місці підприємствами, установами і організаціями, для яких відводиться земельна ділянка, жилих, виробничих та інших будівель замість тих, що вилучаються, і відшкодування в повному обсязі інших збитків згідно з розділом IV цього Кодексу. Вилучення (викуп) для державних або громадських потреб земель колективних сільськогосподарських підприємств, радгоспів, сільськогосподарських науково-дослідних установ і учбових господарств, інших сільськогосподарських та лісогосподарських підприємств і організацій може провадитися за умови будівництва за їх бажанням жилих, виробничих та інших будівель замість тих, що вилучаються, і відшкодування в повному обсязі інших збитків згідно з розділом IV цього Кодексу.

Згідно ст. 77 ЗК України землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів за погодженням із державними органами лісового господарства можуть надавати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, радгоспам, іншим підприємствам, установам, організаціям і громадянам у тимчасове користування землі лісового фонду, що є у користуванні державних лісогосподарських підприємств, установ і організацій, для сільськогосподарських цілей. Плата за вказані землі вноситься в порядку, передбаченому статтею 36 цього Кодексу. Порядок використання земель лісового фонду визначається законодавством України.

ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку в урочищі «Рибник», площею 0.6180 га, для ведення особистого селянського господарств, на підставі рішення Солотвинської селищної ради № 24/45 від 05.09.1995 р., яке стало підставою для реєстрації державним реєстратором Тячівського РПТІ за нею права власності на землю під № 16664380 від 28.09.2016 року.

Однак, із протоколу № 6 від 05.09.1995 р., яким фіксувалося засідання Солотвинської селищної ради вбачається, що рішення щодо складання документів про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки в урочищі «Рибник», площею 0.6180 га, для ведення особистого селянського господарства, на сесії селищної ради не приймалося.

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 28.03.2018 р. стверджено, що земельна ділянка у смт. Солотвино, біля Рибника , площею 0.618 га., за кадастровим номером :02:001:0450, знаходиться у лісовому фонді Грушівського лісництва квартал 24 виділ 44.21 в смт. Солотвино . Дозволу на вилучення вищевказаної земельної ділянки, яка розташована в державному лісовому фонді директор ДП «Брустурянське лісомисливське господарство не надавав. За ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Керуючись ст. 27 п. 5 ЛК України - Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності. За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Висновками експертів № 4/359 від 11.12.2018 р. та № 4/357 від 12.12.2018 р. стверджено, що підпис у витягу рішення 6-ї сесії ХХІІ-го скликання Солотвинської селищної ради № 24/45 від 05.09.1995 р. щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.62 га. в смт. Солотвино, біля Рибника у приватну власність на четвертому аркуші реєстраційної справи № 244, виконаний не громадянином ОСОБА_3 ) (станом на 05.09.1995 р . перебував на посаді Солотвинського селищного голови), а іншою особою. Відбиток печатки Солотвинської селищної ради на витягу рішення 6-ї сесії ХХІІ-го скликання Солотвинської селищної ради № 24/45 від 05.09.1995 р. нанесений за допомогою кліше печатки із не стандартним шрифтом. Відбиток печатки Солотвинської селищної ради на витягу вказаного рішення є відбитком кліше печатки. Відбиток печатки нанесений не кліше печатки Солотвинської селищної ради зразки якого надані на експертизу, а іншим кліше печатки.

Із висновку земельно-технічної експертизи № 15/29 від 25.06.2019 р. убачається, що земельна ділянка за кадастровим номером :02:001:0450, розташована на території смт. Солотвино та частково, загальною площею 0.0735 га. знаходиться в межах лісового фонду ДП «Брустурянське ЛМГ».

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Надані позивачем докази суд вважає достатніми та беззаперечними для доведення факту незаконного й безпідставного вилучення земельної ділянки від попереднього власника на користь відповідачки ОСОБА_1 .

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частин 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Оскільки вищевказане рішення Солотвинської селищної ради № 24/25 від 05.09.1995 р., яким ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_3 , передано у приватну власність земельну ділянку в урочищі « Рибник », смт. Солотвино, площею 0.6180 га. для ведення особистого селянського господарства, є незаконним, не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, то воно підлягає скасуванню та визнанню недійсними.

У відповідності із ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позовних вимого судові витрати покладаються на відповідачів.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 46, 77 ЗК України (в редакції станом на 22.06.1995 р.), ст. 152 ЗК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати недійсним та скасувати рішення Солотвинської селищної ради № 24/25 від 05.09.1995 р., яким ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_3 , передано у приватну власність земельну ділянку в урочищі «Рибник », смт . Солотвино, площею 0.6180 га. для ведення особистого селянського господарства.

Визнати недійсним державну реєстрацію права власності серії № 16664380 від 28.09.2016 р. вчинену Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в смт. Солотвино, в урочищі «Рибник» площею 0.6180га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0450.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0.6180 га в смт. Солотвино, урочище Рибник, кадастровий № :02:001:0450, вартістю 297938 грв. у власність держави.

Стягнути з Солотвинської селищної ради та ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури по 3996 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 54 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 20.04.2020 року.

Головуючий В.І. Гримут