Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 201/1550/18

провадження № 61-9297св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

від 27 березня 2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л. Г., комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому, а також ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 14 жовтня 1996 року на підставі розпорядження виконавчого комітету міської ради народних депутатів

м. Дніпропетровська № 1/2095-96 видано свідоцтво про право спільної сумісної власності (по 1/5 частині за кожним) на квартиру

АДРЕСА_1 . З січня 1997 року позивач проживає у Німеччині по АДРЕСА_2 . Після смерті батьків ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , він звернувся до нотаріальної контори, щоб отримати у спадщину належні батькам частки у спільній сумісній власності. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що квартира 26 липня 2013 року була подарована іншими співвласниками ОСОБА_3 . Позивач вважав, що договір укладено з порушенням вимог статтей 368, 369 ЦК України, оскільки вчинено без його згоди як співвласника, та пункту 4.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, який передбачає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Крім того, договір має дефект, якій полягає у тому, що за його змістом у дар передані частки у праві спільної сумісної власності, що не узгоджується з приписами частини першої статті 368 ЦК України, оскільки у праві спільної сумісної власності відсутні частки. Таким чином, предметом договору дарування є частки, які не існують, адже вони не виділені.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , укладений 26 липня 2013 року між дарувальниками

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та обдаровуваною

ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Федоріщева С. С., від 16 січня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 липня 2013 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., зареєстрований в реєстрі за № 3180.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваним правочином порушено право позивача на розпорядження спільною сумісною власністю, оскільки спірний договір вчинений без врахування його думки як співвласника, без його згоди, а тому є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з моменту його укладення. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зміни форми власності співвласниками зазначеної квартири зі спільної сумісної на спільну часткову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У позові ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним спірного договору дарування є необґрунтованим, оскільки відповідно до змісту оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 в дар були передані лише належні дарувальниками частки квартири. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що нерухомість продовжує перебувати у спільній сумісній власності, 1/5 частини квартири належить ОСОБА_1 . Крім того, оспорюваний договір дарування є безоплатним, відповідав волевиявленню співвласників, а отже при укладанні та посвідченні спірного правочину порушення статей 203, 215 ЦК України не було, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у праві спільної сумісної власності відсутні частки, тобто предметом оспорюваного договору дарування є неіснуючі частки, які співвласниками не визначались. Крім того, заявник зазначає, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Також наголошує на тому, що нотаріус зареєстрував право власності на спірну квартиру за відповідачем у цілому, що підтверджується інформаційною довідкою.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 жовтня 1996 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на підставі розпорядження виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1/2095-96 видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого останнім на праві спільної власності належить квартира

АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

17 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської нотаріальної контори Елянову С. Ю. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючого документа на нерухоме майно.

26 липня 2013 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (дарувальники) та ОСОБА_3 (обдарованою) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого дарувальники безоплатно передали у приватну спільну сумісну власність, а обдарована прийняла в дар всі належні їм частки у праві приватної сумісної власності у квартирі АДРЕСА_1 . У договорі зазначено, що ця квартира належить дарувальникам на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 14 жовтня 1996 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом статті 369 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди одного зі співвласників на укладення договору про відчуження об`єкта спільної сумісної власності позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір дарування спірної квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності, було укладено іншими співвласниками без згоди позивача як одного із співвласника квартири, отже наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним.

Апеляційний суд на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув, вказуючи про те, що в дар ОСОБА_3 були передані частки, які належали дарувальникам, не врахував, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження зміни форми власності спірної квартири зі спільної сумісної на спільну часткову, співвласниками не було здійснено поділ майна чи виділ часток у майні, отже дарувальниками було відчужено об`єкт спільної сумісної власності без згоди одного із співвласників квартири.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та правильно вирішив спір.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня

2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович