Справа № 216/6094/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2020 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Бородіної Н.М.
за участю секретаря Кострової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди , -
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «МЕГАБАНК» про відшкодування збитків та моральної шкоди, в якій позивач просить стягнути з відповідача майнові збитки в сумі 6697070,00 грн.., як складаються із реальних збитків в сумі 5227070 грн. та упущеної вигоди в сумі 1470000 грн., а також моральну шкоду в сумі 110000,00 грн., у зв`язку із продажу нежитлового приміщення, яке належало позивачу за заниженою ціною.
В обґрунтування позову зазначає, що 22.03.2013 р. між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 в забезпечення грошових зобов`язань ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № ГД-3-03/2013 та за кредитним договором № 3-03/2013-МК-UAH, був укладений іпотечний договір № 3-03/2013-МК-UAH-З, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку споруду, нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» зобов`язань по поверненню кредиту за кредитним договором утворилась заборгованість, з метою погашення якої ПАТ «МЕГАБАНК» здійснив продаж предмету іпотеки нерухомого майна, належного позивачу, за ціною 795 616,00 грн., грошові кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості. На думку позивача відповідачем порушено вимоги статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору, оскільки позивач не був сповіщений про намір відповідача відчужити предмет іпотеки, а також продаж предмету іпотеки здійснено за Договором купівлі-продажу від 29.10.2015 р. за ціною нижче за звичайну ціну. Згідно висновку експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, здійсненого судовим експертом, копія якого надана позивичем до позовної заяви, ринкова вартість іпотечної нерухомості станом на жовтень 2015 р. складає 5 105 362,00 грн., станом на 22.10.2018 р. становить 6 022 686,00 грн., а тому позивач зазначає про спричинення йому збитків (реальні збитки), що підлягають відшкодуванню в розмірі 5 227 070,00 грн., збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1 470 000,00 грн., яку на його думку він міг отримати у разі здавання свого майна в оренду. Разом розмір збитків заявлених позивачем до стягнення з відповідача становить 6 697 070,00 грн. Також позивачем заявлена до стягнення моральна шкода в розмірі 110 000,00 грн., на підтвердження спричинення якої позивач зазначив, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв`язку із втратою свого майна.
В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.
Відповідач - АТ «Мегабанк», у поданому відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, а також в судових засіданнях представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що у зв`язку з невиконанням ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ДНЕСТР» прийнятих на себе кредитних зобов`язань, відповідач неодноразово звертався до боржника і до позивача з вимогами про усунення порушення умов кредитного договору та повідомленням, в яких також попереджав про звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з невиконанням вимог щодо сплати заборгованості відповідачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу. Так, 29.10.2015 р. був укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, переданої ОСОБА_1 в іпотеку відповідачу, за вартістю визначеною суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, що в повному обсязі відповідає вимогам ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Також, відповідач зазначив, що позивачем не доведено та не підтверджено жодним доказом: завдання йому збитків та моральної шкоди, протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди і його вини. А копія висновку експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, що надана позивачем не є належним та допустимим доказом, оскільки в ньому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду та, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Судом було відкрито провадження у справі, проведено підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду, а також залучені до матеріалів справи відзив, відповідь на відзив, заперечення, докази, розглянуті клопотання, замінений відповідач на правонаступника АТ «Мегабанк».
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволені позовних вимог відмовити, з наступних підстав.
22 березня 2013 року між ПАТ «Мегабанк», в подальшому змінено тип та найменування на АТ «Мегабанк»(що підтверджується статутом) та ТОВ «ТД «Днестр» укладені генеральний договір на здійснення кредитних операцій № ГД-3-03/2013 та кредитний договір № 3-03/2013-МК-ІІАН, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 200 000,00 грн. на строк до 22 вересня 2014 року зі сплатою 25 % річних, а ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язалось повернути кредит і сплатити проценти на умовах, установлених договором згідно з графіком погашення кредиту, зазначеним у додатку кредитного договору.
В забезпечення зобов`язань за генеральним та кредитним договорами між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 3-03/2013-МК-иАН-3 від 22 березня 2013 року .
У зв`язку з невиконанням ТОВ «ТД «Днестр» зобов`язань по поверненню кредиту за кредитним договором утворилась заборгованість, що сторонами не оспорюється.
Згідно з п. 1.3. Іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, комісії винагороди, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке с прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання, а та відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язання зверненням стягнення на предмет іпотеки, відшкодування витрат щодо утримані збереження предмета іпотеки, відшкодування витрат щодо страхування предмета іпотеки відшкодування збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.
За розділом 5 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку передбаченому чинним законодавством України.
Іпотекодержатель має право при звернені стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому чинним законодавством, для чого отримувати всі необхідні документи в державних органах реєстрації прав на нерухоме майно п.5.2.1.
Визначений п.5.2.1. договору спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені чинним законодавством України способи звернення на предмет іпотеки.
Банк , відповідно до розділу 5 Іпотечного договору та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», з метою погашення заборгованості за Генеральним та кредитним договорами, здійснив продаж предмету іпотеки - нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 а за ціною 795 616 гривень, кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Протягом тридцяти денного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя.
Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
Згідно позовної заяви, іпотечного договору місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_2 .
Рішенням Криворізької міської ради від 22.06.2016р. №634 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24.12.2008 №2920 «Про впорядкування назв мікрорайонів, майданів, площ, проспектів, бульварів, вулиць, провулків міста» у м.Киривий ріг назву АДРЕСА_3 - АДРЕСА_1 (рішення знаходиться в загальному доступі).

Банк 10.03.2015 р. направив вимогу позивачу за вих. №71-257/15 про порушення умов кредитного договору № 3-03/2013-MK-UAH від 22.03.2013р., в якому пропонував усунути порушення, шляхом сплати заборгованості за кредитним договором , в разі несплати повідомив, що буде звернуто стягнення на предмет іпотеки. Також 14.04.2015р. банк направив повідомлення позивачу (у порядку ст. 38 Закону Країни «Про іпотеку») за вих.№і 71-366/15, 71-367/15, в якому повідомив про наявність заборгованості, яку необхідно сплатити , у разі не заборгованість буде звернута на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки від імені банку будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу, за ціною встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності .

Вказані повідомлення та вимога, були відправлені позивачу та ним отримані - 13.03.2015р. та 20.04.2015р., про що свідчать опис вкладення , повідомлення про вручення поштового відправлення , тобто в даному випадку банком дотриманий порядок передбачений ч.1, ч.2 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Для продажу іпотечного майна на замовлення банку була проведена його оцінка, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 , про що складений звіт з незалежної оцінки від 20-22.10.2015р. Згідно вказано звіту, ринкова вартість іпотечного майна станом на 20.10.2015р. складає 795616 грн., без ПДВ. При встановлені вартості іпотечного майна, ОСОБА_2 використаний дохідний підхід оцінки. За вказаної ціною банком продане іпотечне майно, належне позивачу.

Відповідно до ч.6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

З огляду на викладене, банком при продажу предмету іпотеки, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29.10.2015 р., дотримані вимоги ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та майно продане за ринковою вартістю, встановленою звітом суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до положень Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінеті Міністрів України № 1440 від 10.03.2003 р., необ`єктивність висновку вартості майна встановлюється лише шляхом визнання оцінки необ`єктивною. Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», визначено, що необ`єктивна оцінка оцінка, яка грунтується на явно неправдивих вихідних даних, навмисно використаних оцінювачем для надання необ`єктивного висновку про вартість майна.

Доказів визнання оцінки майна, що встановлена у звіті з незалежної оцінки суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 , необ`єктивною матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Крім того, суду не надано доказів, що іпотечне майно могло бути придбане за більшу ціну, ніж оцінено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 .

При цьому, суд приходить до висновку, що доводи позивача з посиланням на ст.ст. 22, 1166, 1192 ЦК України щодо завдання йому відповідачем збитків не знайшли свого підтвердження.

Так, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі статтею 22 ЦК України збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, як підтверджується матеріалами справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності збитків відповідно до ст. 22 ЦК України, в тому числі доказів пошкодження або знищення відповідачем належного позивачу нерухомого майна, доказів порушення відповідачем прав позивача, що в свою чергу виключає наявність витрат задля відновлення порушеного права та упущеної вигоди.

Також, суд критично відноситься до посилань позивача на упущену вигоду, яку б він міг отримати із здавання майна в оренду за договором оренди № 3/13-А від 31.01.2013 р., оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження порушеного права. Як підтверджується матеріалами справи, договір оренди, на який посилається позивач був припинений з 29.10.2015 р. за взаємною згодою його сторін шляхом укладення угоди про розірвання договору оренди нежитлової будівлі від 31.01.2013 р. № 3/13-А.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані, а позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, чого позивачем у даній справі не доведено та не підтверджено.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Також важливим є те, що відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, якщо кредитор не вжив достатніх заходів направлених на запобігання виникнення збитків чи зменшення збитків то шкода з боржника не стягується.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Крім того, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

В ході розгляду справи, позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено наявності складу цивільного правопорушення, а саме: завдання позивачу заявлених до стягнення з відповідача збитків, неправомірність поведінки відповідача та протиправність дій відповідача, наявності причинно-наслідкового зв`язку, вини відповідача, у зв`язку із чим суд, з урахуванням вказаних норм приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнових збитків.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивачем з урахуванням вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідност.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем до суду були надані у якості доказів копія висновку експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18 (додана до позову) та №40-19 (надана у підготовчому судовому засіданні), щодо визначення ринкової вартості нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , і копію рецензії на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12.12.2019 р. (надана під час судового розгляду справи по суті).

Частиною 2 статті 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

В позовній заяві позивачем не було зазначено, що будь-який доказ, зокрема : експертний висновок, рецензія на звіт з незалежної оцінки, не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин; причини, з яких цей доказ не міг бути поданий у зазначений строк; докази, які підтверджують, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання таких доказів - рецензії на звіт з незалежної оцінки.

Частиною 8 статті 83 ЦПК України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Тобто, норми процесуального права визначають конкретні часові межі подання доказів до суду, а також певні правові наслідки у разі їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів.

З урахуванням вимог ч. 8 ст. 83 ЦПК України позивачем не обґрунтована неможливість подання копії висновку експерта Бихно М.В. №40-19 та копії рецензії на звіт з незалежної оцінки до позову з причин, що не залежали від нього. При цьому судом також враховується, що позивачем не заявлялося до суду клопотання про витребування будь-яких доказів та клопотання про поновлення строку на подання доказу.

З огляду на положення вказаних норм, судом не приймаються у якості доказів рецензію на звіт з незалежної оцінки адміністративної будівлі від 12.12.2019 р. та висновок експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження №40-19.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Частиною 7 статті 102 ЦПК України встановлено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ 08.10.98 № 53/5 у вступній частині висновку експерта зазначається попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Разом з тим, у висновку експерта з питань судового оціночно-будівельного дослідження № 57-18, не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду, внаслідок чого зазначений висновок експерта є не допустимим доказом, в розумінні ст. 78 ЦПК України, що також узгоджується із позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18.

Враховуючи, що ні позивачем, ні його представником, в судовому засіданні та до матеріалів справи не надано в порядку передбаченому ЦПК України належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту порушення особистих прав та охоронюваних законом інтересів позивача діями відповідача та не надано доказів на підтвердження заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При вирішенні заяви(клопотання) відповідача про застосування позовної давності, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, згідно з якою, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача, що є підставою для відмови у позові з підстав його необгрунтованості, суд не вирішує питання щодо застосування до вимог позивача позовної давності.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача;

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору відстуні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,10, 12, 13, 43, 81, 82, 83, 89, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (, м. Харків вул. Артема б. 30) про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 24.04.2020р.

Суддя Бородіна Н.М.