Дата документу 21.10.2020 Справа № 334/3388/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/3388/16Головуючий у 1-й інстанції Ісаков Д.О.
Пр. № 22-ц/807/2751/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

21 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Крилової О.В., Полякова О.З.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), в якому просив надати йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві сумісної власності ОСОБА_4 (рідному брату позивача), ОСОБА_5 (рідному діду позивача) та ОСОБА_6 (рідній бабусі позивача).

ОСОБА_5 помер у листопаді 1999 року, ОСОБА_6 померла у січні 2001 року, а рідний брат - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тель-Авів, Ізраїль.

Після їх смерті, ніхто заповіту не залишив.

На той час, спадкоємцями за законом були ОСОБА_2 та його батько, ОСОБА_7 , який постійно проживав у спірній квартирі на момент смерті його батьків, тобто фактично він прийняв спадщину після смерті батьків та сина.

Крім того, у позивача ще був молодший брат - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тель-Авів, Ізраїль.

Він (позивач) знаходився у місцях позбавлення волі на підставі вироку суду з 04 січня 1999 року по 23 січня 2007 року. Після того як він звільнився, повернувся до м. Запоріжжя, а потім поїхав до Ізраїлю, через деякий час повернувся, проживав разом з батьком, на той час батько проживав за адресою: АДРЕСА_2 , потім переселився до квартири АДРЕСА_3 . Перед смертю батька позивач проживав з ним та підтримував його. Батько зловживав алкогольними напоями та на усі запитання щодо спірної квартири, він відповідав, що вона продана. Проте, коли та кому продана та на підставі чого, батько не знав. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько помер.

Після його смерті позивач фактично прийняв спадщину, яка залишилася після дідуся з бабусею, його брата та батька, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, носильні речі, які залишилися. Після смерті батька, у травні 2015 року, позивач звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, але йому було відмовлено з причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Більше до нотаріуса позивач не звертався, так як все майно, яке залишилося після смерті діда, бабусі, брата та батька він забрав.

У вересні 2015 року, позивачу стало відомо, що спірна квартира неодноразово перепродавалася, а батька, який там мешкав, водночас викинули з квартири.

20 жовтня 2015 року позивач отримав копію рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2004 року, ознайомившись з цим рішенням, йому стало відомо, що договір купівлі-продажу квартири оформлювався на той час, коли відповідачі були вже померлими, а тому він, як зацікавлена особа звернувся з апеляційною скаргою до суду на вище зазначене рішення.

На теперішній час, позивач просить надати йому додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки спірна квартира фактично належить його померлому батьку, а йому як сину слід доказати, що домашня угода з продажу квартири є незаконною та заявити свої права на спадкове майно.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ісакова Д.О. (т.с. 1 а.с. 10).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 11) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року (а.с. 33-34) позов ОСОБА_5 у цій справі задоволено.

Визначено ОСОБА_5 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у цій справі, однак вважала, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 53-56) просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Маловічко С.В., судді Кочеткова І.В. та Кримська О.М. т.с. 1 а.с. 205-209) апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у цій справі скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 633,88 грн.

Постановою Верховного Суду від 29 липня 2020 року (т.с. 2 а.с. 39-44) в порядку часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 вищезазначену постанову Апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2018 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

11 серпня 2020 року (т.с. 2 а.с. 45) дана справа надійшла до Запорізького апеляційного суду.

Оскільки, Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для нового розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Крилову О.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 46).

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами має керуватись апеляційний суд при новому апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду від 13 серпня 2020 року (т.с. 2 а.с. 47) дану справу прийнято до провадження, призначено до розгляду (т.с. 2 а.с. 48) з урахуванням навантаженості судді доповідача (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

В автоматизованому порядку суддею Поляковим О.С. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 72-73).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі станом на час її нового розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 21 жовтня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи всі учасники цієї справи, а також апелянт ОСОБА_1 , яка не є учасником цієї справи, та представник останньої адвокат Тульчевська Н.В., не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_5 адвоката Дацюк І.О. (т.с. 2 а.с. 74), про причини своєї неявки та своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 130 ч. 5 ЦПК України апелянт ОСОБА_1 вважається повідомленою належним чином апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи у дане судове засідання через свого представника адвоката Тульчевську Н.В. (т.с. 1 а.с. 106, 2 а.с. 57).

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки всіх учасників цієї справи, що не з`явились, а також апелянта ОСОБА_1 та представника останньої ОСОБА_9 , і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, а також за відсутністю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_10 за присутністю представника позивача ОСОБА_5 адвоката Дацюк І.О. (т.с. 2 а.с. 74),

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5 адвоката Дацюк І.О. (т.с. 2 а.с. 74), дослідивши зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 , додані до неї матеріали, а також матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у цій справі, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у цій справі з таких підстав.

Встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Запорізької області (суддя доповідач Маловічко С.В. т.с. 1 а.с. 66) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_1 на підставі ст. 352 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, як особи, яка не брала участь у справі, поданою з підстав вирішення судом питання про її права та обов`язки, відкрито.

ОСОБА_1 у своїй вказаній апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 53-61) наполягала на тому, що рішенням у цій справі суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки, як співвласника ј частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, 4423, 28.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. (т.с. 1 а.с. 64-66, т.с. 2 а.с. 68-71), яке у тому числі позивач ОСОБА_5 у своєму позові у цій справі зазначає в якості спадкового майна.

Однак, апеляційним судом після відкриття апеляційного провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка не була і не є учасником цієї справи, за результатами дослідження у судовому засіданні матеріалів цієї справи встановлено, що оскаржуємим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , як співвласника ј частини квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд при новому апеляційному розгляді цієї справи має також враховувати вимоги ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року.

Оскільки, за змістом п. 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судові рішення, ухвалені судом першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 292 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, (аналог ч. 1 ст. 352 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року,)… особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Апеляційним судом при новому апеляційному розгляді цієї справи встановлено, що права ОСОБА_1 рішенням суду першої інстанції у цій справі питання про права та обов`язки не вирішувалось, права останньої не порушені.

Оскільки, ст.1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, аналіз ст. 1272 ЦК України та зміст постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» дає підстави для висновку, що питання пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини вирішується між спадкоємцями, а у разі відсутності таких між спадкоємцем та територіальною громадою в особі відповідного органу місцевого самоврядування. Особи, які не є спадкоємцями, не можуть бути учасниками у таких категоріях справ.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права та обов`язки є помилковими, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2107 року. Оскільки, у цій справі про визначення позивачеві, як спадкоємцеві, додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини питання про речове право на спадщину не вирішується, а лише надається спадкоємцю можливість, у разі надання належних доказів про перешкоди у поданні відповідної заяви, прийняти спадщину, яка може складатися з будь-якого майна.

За змістом пп. 2.1. п. 2 глави 10 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі, зокрема, поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини.

Тобто, рішенням суду першої інстанції позивачеві у цій справі лише дозволено розпочати спадковий процес шляхом подання заяви про прийняття спадщини для заведення спадкової справи, суд першої інстанції не вирішував питання про належність позивачеві вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 чи її будь-якої частини взагалі. ОСОБА_1 не є учасником спадкових правовідносин, щодо яких розглянуто спір судом першої інстанції. Вирішивши питання про надання позивачеві додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах не зробив висновків про права і обов`язки ОСОБА_1 .

Апелянт ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_7 та жодного відношення до нього не має. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 417 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду … апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Встановлено, що Верховний Суд у своїй вищезазначеній постанові у цій справі (т.с. 2 а.с. 44) вказував: «під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити та встановити чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, а також встановити безпосередній правовий зв`язок між останньою та оскаржуваним судовим рішенням, та, у разі невстановлення таких обставин, закрити апеляційне провадження.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, а також із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16».

За таких обставин, оскільки, апеляційним судом після відкриття апеляційного провадження при новому апеляційному розгляді цієї справи встановлено, що суд першої інстанції рішенням від 23 січня 2017 року не міг вирішувати і не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , як особи, яка не приймала участі у цій справі, та яка подала апеляційну скаргу у цій справі з підстав вирішення судом питання про її права та обов`язки.

В силу вимог ст. 362 ч. 1 п. 3 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст. 292 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 362 ч. 1 п. 3, 381 ч.2, 417 ч.1, п. 13 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2017 року у цій справі закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї ухвали.

Повний текст ухвали апеляційним судом складений 23.10.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Крилова О.В.Поляков О.З.