Проваження № 22-ц/824/9997/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 жовтня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Тютюнник О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 наухвалу Подільського районного суду м.Києва від 29 липня 2019 року за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Антохіна Вікторія Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Антохіна Вікторія Михайлівна про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 29 липня 2019 року у вказаній справі задоволено заяву третьої особи, яка заявлє самостійні вимоги, ОСОБА_5 та забезпечено позов шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 , а також заборонено ОСОБА_2 та особам, що мають повноваження державного реєстратора, вчинення дій, спрямованих на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію зареєстрованого за ОСОБА_4 на праві власності нерухомого майна, а також вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , та вчиняти будь-які дії щодо внесення записів про припинення/зміну/скасування/поновлення та інші дії, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції, посилаючись на неповне та неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, надано неправильну та передчасну оцінку

- 2 -

доказам. Скарга мотивована безпідставністю висновків суду про те, що боржниця ОСОБА_2 навіть формально не порушує питання про готовність належним чином виконати свої грошові зобов`язання та необхідність повернення боргу. Суд прийшов до хибних висновків про можливість відчуження ОСОБА_2 третім особам квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_4 і зареєстрована за останнім. Суд не врахував, що відчуження цієї квартири неможливе, бо вона належить ОСОБА_4 . Задовольняючи клопотання ОСОБА_5 , суддя виявив упередженість та передчасність висновків.

Третя особа ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його заяву про забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Усі учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутнсть за станом здоров`я.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що в провадженні Подільського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Антохіна Вікторія Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Антохіна Вікторія Михайлівна про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Провадження у справі відкрите 18 листопада 2015 року.

Предметом спору за зустрічним позовом є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 25 червня 2015 року між відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Позов мотивований тим, що належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 перебувала в іпотеці у ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 10 вересня 2010 року та забезпечувала виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики грошей у ОСОБА_5 . У зв`язку із невиконанням договору позики іпотекодержатель ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки продав вказану квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 25 червня 2015 року. Вважає, що відчуження квартири іпотекодержателем ОСОБА_5 проведене з порушенням закону в період дії мораторію та без письмового повідомлення іпотекодавця.

- 3 -

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 31 березня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов третьої особи ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності мотивований тим, що з огляду на невиконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики грошей, він як іпотекодержатель у встановленому законом порядку провів реалізацію предмета іпотеки, уклавши 25 червня 2015 року договір купівлі-продажу із ОСОБА_4 . Вважає, що боржниця ОСОБА_2 , порушуючи питання про визнання недійсним договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не вказує на готовність повернути позичені у нього грошові кошти. У випадку задоволення її позову його права як кредитора і іпотекождержателя залишаться незадоволеними.

25 липня 2019 року ОСОБА_5 подав до суду заяву про забезпечення позовушляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо вказаної квартири, а також заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії щодо розпорядження вказаною квартирою. Вважає, що боржниця ОСОБА_2 , порушуючи питання про визнання недійсним договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не вказує на готовність повернути позичені у нього грошові кошти. За таких обставин існує виправданий та очевидний об`єктивний ризик того, що боржник ОСОБА_2 вчинить всі можливі, в тому числі протиправні дії з метою фіктивного відчуження іпотечного майна на користь пов`язаних із нею осіб з метою утруднення або взагалі унеможливлення звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, враховуючи, що відновлення реєстраційних записів про обтяження квартири іпотекою та про заборону її відчуження, атакож сама процедура продажу майна з публічних торгів займає досить значний час, вбачається виправдана необхідність вжиття судом на цей час заходів забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що між сторонами дійсно існує спір щодо визнання укладеного договору купівлі-продажу іпотечного майна недійсним та скасування проведеної на його підставі державної реєстрації права власності. ОСОБА_5 у своєму позові та в поданих запереченнях проти зустрічного позову ОСОБА_2 навів обставини реально існуючого цивільного спору, пов`язаного із протиправним намаганням боржника ОСОБА_2 скасувати результати позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та повернути собі право власності на іпотечне майно і фіктивно відчужити його на користь інших осіб - виключно з метою безпідставно уникнути відповідальності за порушення договору позики та утруднити або зробити взагалі неможливим повторне звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду у цій справі.

Також, суд виходив з того, що 31 березня 2016 року судом вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладання заборони відчуження на спірної квартри за заявою ОСОБА_2 і можуть бути скасовані судом в будь-який момент з ініціативи та за клопотанням боржника ОСОБА_2 , тому щоб до моменту розгляду справи боржник та члени її родини не змогли скасувати за власною ініціативою, допоки не буде відновлено реєстраційні записи про іпотеку і заборону відчуження, та допоки не буде повністю виконано рішення суду у цій справі про продаж іпотечного майна з публічних торгів, а відтак незабезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення про задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах процесуального закону.

- 4 -

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того,

- 5 -

чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову, суд не врахував, що інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції і пов`язаний із захистом прав саме позивача, на користь якого може бути ухвалене рішення. Відповідно забезпечення позову має вживатися виключно за заявою позивача, на якого процесуальний закон покладає обов`язок надати докази і переконати суд у необхідності вжиття відповідних заходів, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом його позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

За таких обставин посилання суду на наявність між сторонами спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна і скасування проведеної на його підставі державної реєстрації права власності, як підстави для вжиття заходів забезпечення позову, не стосується заяви ОСОБА_5 , оскільки даний позов заявлений ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а відтак саме вказані особи як позивачі вправі заявляти клопотання про забезпечення поданого ними позову про визнання правочину недійсним, щ ними і було зроблено. Це по-перше.

По-друге, вирішуючи заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову, суд був зобов`язаний встановити наявність зв`язку між заявленими ОСОБА_5 позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності і заходами забезпечення позову, які він просить застосувати, в тому числі чи спроможні такі заходи забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення його позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту його прав в разі невжиття таких заходів.

Суд не звернув уваги, що у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності дане судове рішення взагалі не підлягатиме примусовому виконанню у порядку, передбаченому Законом України «Про виконаче провадження», а право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру підлягатиме державній реєстрації у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Окрім того, вживаючи заходи забезпечення позову та посилаючись на можливість відчуження ОСОБА_2 спірної квартири, суд не врахував, що на даний час спірна квартира належить ОСОБА_4 , який набув її за оспорювним договором і за яким зареєстроване право власності, а відтак до вирішення спору і набрання рішенням законної сили квартира взагалі не може бути відчужена ОСОБА_2 ні за яких обставин. При

- 6 -

цьому колегія суддів звертає увагу, що саме за заявою останньої накладено арешт на належну ОСОБА_4 квартиру як забезпечення її вимог про визнання правочину недійсним.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 , суд не звернув уваги, що заявник фактично мотивує заяву тим, що у випадку задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, це може потягнути порушення його прав. Тобто, ОСОБА_5 намагається убезпечити себе як кредитора і іпотекодавця від імовірного (можливого) порушення його прав у майбутньому за позовом за яким він є відповідачем, що взагалі не пов`язане із його позовом і не стосується забезпечення його позову, про що вказувалося вище.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що згідно правової позиції, сформованої у цілому ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс16; від 16 вересня 2015 року у справі № 6-495цс15; від 22 червня 2016 року у справі № 6-1562цс15 та інших, у разі скасування правових підстав (правочину, судового рішення тощо), на підставі яких з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Таке повністю відповідає вимогам ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно п.51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (з відповідними змінами) у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Це означає, що у випадку задоволення вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і внесення відповідного запису до Державного реєстру, автоматично поновиться запис про іпотеку ОСОБА_5 на спірну квартиру, а відтак відчуження предмета іпотеки без згоди ОСОБА_5 як іпотекодержателя неможливе.

Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про протиправність намагань боржника ОСОБА_2 скасувати результати позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та повернути собі право власності на іпотечне майно і фіктивно відчужити його на користь інших осіб - виключно з метою безпідставно уникнути відповідальності за порушення договору позики та утруднити або зробити взагалі неможливим.

Такі висновки суду є невірними, оскільки ОСОБА_2 у встановленому процесуальним законом порядку звернулася до суду із позовом про визнання правочину недійсним, який на її думку порушує права.

Право на звернення до суду для захисту своїх прав гарантоване ОСОБА_2 . Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних своброд та цивільним процесуальним кодексом України, а відтак висновки суду про протиправність дій останньої є помилковими.

Це ж стосується посилань суду на намагання ОСОБА_2 фіктивно відчужити квартиру на користь інших осіб з метою безпідставно уникнути відповідальності за порушення договору позики, які необгрунтовані.

- 7 -

Суд вказаних обставин не врахував і постановив необгрунтовану ухвалу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову суд апеляційної інстанції вважає, що вона не підлягає до задоволення, як така, що не пов`язана із його позовними вимогами і не забезпечує виконання можливого рішення про задоволення його вимог. При цьому колегія судді враховує, що спірна квартира належить ОСОБА_4 і на квартиру вже накладено арешт у межах даного провадження.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 29 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: