Справа № 274/5594/20 Провадження № 2/0274/1714/20
РІШЕННЯ
Іменем України

22.10.2020 м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Большакова Т.Б. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Павлюк-Жук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області (Орган опіки та піклування) про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в період з 25.11.2008 по 04.10.2016 він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області про розірвання шлюбу від 21.09.2016 у справі №274/2473/16-ц, яке набрало законної сили 04.10.2016), від якого у них народилася донька ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ). Вказує, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій, окрім нього, зареєстровані колишня дружина ОСОБА_2 та малолітня дочка ОСОБА_3 . 01.04.2018 колишня дружина з дочкою добровільно виїхали з вищевказаної квартири, забравши усі свої речі, і з цього періоду за місцем своєї реєстрації не проживають; ОСОБА_2 за комунальні послуги не сплачує, поточний та капітальний ремонт в квартирі не здійснює; спільним побутом сторони не пов`язані; договір або домовленість щодо користування вищевказаною квартирою між позивачем та ОСОБА_2 відсутні. Факт непроживання відповідачів у квартирі з 01.04.2018 підтверджується актом обстеження житлових умов від 03.07.2020 комісії ОСББ "43-й квартал". Враховуючи викладене, позивач вважає, що реєстрація відповідачів у належній йому квартирі порушує його права, як власника і призводить до виникнення додаткових фінансових витат на оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим, просить визнати останніх такими, що втратили право користуавння вказною квартирою.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися.

Позивач у письмовій заяві від 01.10.2020 просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Від третьої особи 15.10.2020 надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що згідно свідоцтва № НОМЕР_3 від 09.07.2004 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Шлюб, укладений 25.11.2008 між позивачем та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.09.2020 (а.с.11).

Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с. 12).

Відповідно до відомостей відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 26.08.2020 №2871/07-09, 27.08.2020 №2881/07-09 зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 2-30).

Актом обстеження житлових умов від 03.07.2020 встановлено, що відповідачі в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з 01.04.2018 не проживають (а.с.8).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Окрім того, орган опіки та піклування Бердичівської міської ради надав висновок №02-16/1595 від 15.10.2020 про недоцільність визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у квартирі позивача не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Враховуючи наведене, суд на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вона зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а останнім, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє йому перешкоди у користування належним йому жилим приміщенням.

Що ж стосується вимог до ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Частина 3 статті 71 ЖК України встановлює виключення, при яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Також, за ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У Пленумі Верховного Суду України в п. 11 постанови від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Також роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Факт вибуття, обрання стороною іншого постійного місця проживання та не проживання відповідача - ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: актом обстеження житлових умов від 03.07.2020 (а.с.8), заявою ОСОБА_2 , адресованої НВК №4, про видачу документів доньки - ОСОБА_4 у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до США, штат Пенсильванія, місто Піттебург (а.с. 14), довіреністю ОСОБА_2 від 11.12.2019, якою остання уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси щодо зняття останньої з реєстрації місця проживання за адресою : АДРЕСА_3 (а.с. 15), копією авіаквитка на її ім`я та ім`я доньки (а.с.16), роздруківки листувань ( а.с. 17, 19-20), довідкою Бердичівського загальноосвітнього НВК №4 від 03.07.2020 про те, що ОСОБА_2 на підставі заяви від 9.12.2019 отримала документи доньки ОСОБА_3 у зв`язку з переїздом сімї на постійне місце проживання закордон, а саме у США , штат Пенсільванія, місто Піттсбург ( а.с. 21).

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 29, 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 10-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживачння та реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Третя особа: Виконавчий комітет Бердичівської міської ради (Орган опіки та піклування), адреса місцезнаходження: 13300, Житомирська область, м.Бердичів, пл.Центральна, 1.

Суддя Т.Б.Большакова