Єдиний унікальний номер 227/2281/17
Номер провадження 22-ц/804/876/20
Єдиний унікальний номер 227/2281/19
Номер провадження 22-ц/804/876/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б., Кішкіної І.В.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфренеції в м. Бахмут апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного територіального Управління юстиції у Донецькій області Міністерства Юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (суддя Мацишин Л.С., повний текст рішення складено 18 грудня 2019 року),

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, збільшивши позовні вимоги, остаточно просив:

- стягнути за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1000 000 000 грн. моральної шкоди, спричиненої неправомірною діяльністю начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В.;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 320 грн. судового збору сплаченого при подачі апеляційної скарги від 18 квітня 2017 року;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 275 грн. 61 коп. судового збору сплаченого при подачі апеляційної скарги від 13 жовтня 2016 року та 7 грн. комісії банку;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 3200 грн. компенсації за відрив від звичайних занять;

- стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України витрати на проїзд у судові засідання та назад до місця проживання відповідно до проїзних білетів.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного територіального Управління юстиції у Донецькій області Міністерства Юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 (двох тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник відповідача Балдинюк М.Ю., та подав апеляційну скаргу, вважає його ухваленим без надання вірної правової оцінки обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що посилання суду першої інстанції на ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», як на підставу виплати позивачу моральної шкоди є помилковим, оскільки цей закон регулює обчислення строків у виконавчому провадженні.

Вказує на те, що судами при розгляді справи № 227/915/14-ц, було чітко зазначено, що скарга мала бути розглянута начальником відділу державної виконавчої служби шляхом винесення постанови про її задоволення чи відмову у її задоволені. Суд прямо передбачив, що можлива відмова у задоволені скарги, та це знову ж таки, ніяким чином не впливає на належне і своєчасне виконання судового рішення. Оскільки, предметом скарги було визнання незаконним лише частини постанови, то навіть при її задоволенні це ніяким чином не змогло б вплинути на належне і своєчасне виконання судового рішення, оскільки постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження залишилася б чинною. Та ніяких правових наслідків для скаржника не настало б. Суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, яка виразилась у втраченій можливості своєчасно виконати рішення.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також іншій обставини, що мають значення для вирішення спору. Посилання позивача у його заяві, що вже понад три роки його право є порушеним та до цього часу не поновленим (тобто з квітня 2016 року до теперішнього часу) є помилковим, оскільки права позивача було поновлене ще у червні 2017 року з винесення відповідної постанови про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , лист від 20.06.2017 року № 578/02.2-35.

Зазначає, що в діях відповідача жодним чином не вбачається вчинення моральної шкоди позивачу, а сам позивач не надав жодних доказів які б підтверджували моральні страждання, приниження честі та гідності, не наведено якихось наслідків протиправної поведінки, фактів розладу здоров`я позивача, не доведено зміни у способі життя позивача у зв`язку із вчиненням щодо нього протиправних дій.

Представник відповідача Балдинюк М.Ю . просив рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року скасувати та відмовити у задоволені позову.

Від Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 107)

Представник відповідача Балдинюк М.Ю. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволені позову відмовити.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.91).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність та незаконні дії державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Добропільського МУЮ Бестик І.С. задоволено частково: визнано неправомірними дії державного виконавця Бестик І.С. при виконанні рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «Новодонецька ремонтно-експлуатаційна контора» заборгованості, в частині не направлення боржникові своєчасно постанови про відкриття виконавчого провадження №47633472 від 14 квітня 2015 року, стягнення 10% виконавчого збору у сумі 131,48 грн. та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 52,30 грн. Стягнуто з Відділу Державної виконавчої служби Добропільського МУЮ на користь ОСОБА_1 витрати на проїзд до суду у розмірі 20,68 грн.

На виконання вказаної ухвали 17 лютого 2016 року видано виконавчі листи, які були направлені скаржником ОСОБА_1 до ВПВР УДВС Донецької області для примусового виконання.

Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС Донецької області Балдинюка М.Ю. №50349434 від 01 березня 2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з Відділу Державної виконавчої служби Добропільського МУЮ на користь ОСОБА_1 витрат на проїзд до суду у розмірі 20,68 грн .

11 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до начальника УДВС Буханцова О.В. із заявою про визнання неправомірною діяльність державного виконавця Балдинюка М.Ю. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження та вжиття до нього відповідних заходів.

Листом начальника ВПВР УДВС Донецької області Буханцова О.В. №578/1586 від 23 березня 2016 року в задоволенні вказаної вище заяви ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки для юридичних осіб (боржника або стягувача), які зазначаються у виконавчому документі обов`язковою є наявність коду ЄДРПОУ.

Вказані обставини встановлені Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року, а тому відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України додаткового доказування не потребують.

Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив у законну силу.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду, скасовано ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2017 року в частині скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В. Визнано неправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В. щодо способу і порядку розгляду скарги ОСОБА_1 від 11 березня 2016 року № С-11/03/16 на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця Балдинюка М.Ю. Зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області повернутися до скарги ОСОБА_1 від 11 березня 2016 року № С-11/03/16 та розглянути її по суті з ухваленням відповідної постанови. В задоволені скарги ОСОБА_1 про зобов`язання начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В. скасувати постанову державного виконавця №50349434 від 01 березня 2016 року відмовлено.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2017 року в частині відмови про визнання незаконними виконавчих листів від 17 лютого 2016 року № 227/915/14-ц про визнання неправомірними дій державного виконавця Бестик І.С. в частині стягнення 10% виконавчого збору в сумі 131,48 грн. та про визнання неправомірними дій державного виконавця Бестик І.С. в частині стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 52,3 грн. такими, що видані помилково, залишено без змін. Стягнуто з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 понесені ним і документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 320 грн. (т.1 а.с.3-6)

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України), тобто саме держава як самостійний учасник цивільних відносин несе відповідальність за шкоду, завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних органів та їх посадових і службових осіб.

Підставою для покладення на державу деліктної відповідальності за шкоду, завдану особі, є факт неправомірних дій чи бездіяльності державного органу, його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що начальник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцов О.В. у порушення вимог статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» не розглянув подану ОСОБА_1 скаргу на дії державного виконавця у десятиденний строк із дня надходження та не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги, що підтверджується судовим рішенням, яке в свою чергу є преюдиційним для вирішення даного спору, суд дійшов висновку, що вказаними діями посадової особи органу державної виконавчої служби позивачу завдано моральну шкоду, оскільки, безсумнівно, сам факт незаконної поведінки посадової особи має наслідком певні переживання, хвилювання будь-якої особи за свою репутацію, викликає нервозність, тобто тягне за собою моральні страждання.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому слід зазначити, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності і справедливості, врахував стан ОСОБА_1 та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення його прав, глибину фізичних і душевних страждань, а також тривалість немайнових втрат.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє в межах апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи апеляційної скарги стосовно недоведення позивачем його моральних страждань не знайшли свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 червня 2017 року було визнано неправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень Управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Буханцова О.В., щодо способу і порядку розгляду скарги ОСОБА_1 від 11 березня 2016 року № С-11/03/16 на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця Балдинюка М.Ю. і саме цим підтверджується факт отриманням моральних страждань позивача.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим

Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що, позивачеві завдано моральної шкоди.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає виконанню. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В.Халаджи

В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

Повний текст судового рішення складено 15.04.2020 року.

Суддя- доповідач О.В.Халаджи