Справа № 301/375/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 03 квітня 2020 року (у складі судді Золотаря М.М.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Веллфін» (надалі-Товариство) звернулося до суду з позовом у лютому 2020 р.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 63 788 грн. і 2102 грн. у відшкодування судового збору.

На обґрунтування позовних вимог указало, що 27.01.2017 р. між сторонами було укладено договір позики № 127779 в електронній формі.

Згідно з п.1.1. цього договору позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що позика надається строком на 10 днів.

Відповідно до п. 1.4. дата перерахування суми позики на банківський рахунок, указаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між сторонами.

Позивач належним чином виконав умови договору позики, у той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів і прострочених процентів.

Відповідно до п.1.1., п.1.5 Договору позики, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 06.02.2020 р. становить 63 788 грн., із яких: 1 500 грн. основний борг; 31 244 грн. заборгованість по відсотках; 31 043,50 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Реєстрація відповідача на сайті позивача, подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач був ознайомлений із усіма істотними умовами отримання позики, а договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст.ст. 11,12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі.

Відповідач узяті на себе зобов`язання по договору позики не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Іршавського районного суду від 03 квітня 2020 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства 63788 грн. заборгованості за договором кредиту та 2102 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-відповідно до графіку розрахунків, що є невід`ємною частиною договору позики № 127779 від 27.01.2017 р., сума договору становить 1500 грн., сума до сплати процентів 286,50 грн., дата погашення 06.02.2017 р., а разом до сплати 1786,50 грн., однак стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 63 788 грн., суд дійшов помилкових висновків;

-вимоги позивача є недоведеними;

-строк позовної давності сплив 06.02.2020 р., а позивач звернувся із позовом до суду 10.02.2020 р., тобто з пропуском строків позовної давності, суд першої інстанції залишив цю обставину поза увагою, хоча відповідач у суді першої інстанції подавав заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити, із таких мотивів.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, однак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам відповідача про пропущення позивачем строків давності для звернення до суду за захистом свого права.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Із матеріалів справи видно, що 27 січня 2017 р. між сторонами було укладено договір позики № 127779 в електронній формі (надалі Договір) (а.с.19-23).

Згідно з п.1.1 Договору позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою , зазначені у п.1.5 цього Договору.

Пунктами 1.3, 1.4 Договору встановлено, що позика надається строком на 10 днів та має бути повернута згідно з Графіку розрахунків до 06.02.2017 р. Цей Договір є укладеним із моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором.

Відповідно до п.1.5 договору строк та проценти за користування позикою за договором позики обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах:

1. 5. 1 - протягом строку позики, встановленого п. 1.3 договору, розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього Договору. При цьому, нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

1. 5. 2 - у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений п.1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п.1.5.1, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінетів, позичальник зобов`язаний сплатити 1.9 процента від суми позики за кожен день прострочення. При цьому, нарахування проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

Згідно з п.1.6 договору у разі повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою протягом 3 днів після закінчення строку, визначеного п.1.2 цього договору, нарахування додаткових процентів відповідно до п.1.5.2 не проводиться, в іншому випадку, проценти нараховуються відповідно до умов п.1.5.2 цього договору.

У п.п.1.7, 1.8 Договору встановлено, що позика надається на споживчі цілі. Деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики при нарахуванні основних процентів відповідно до п.1.5.1 Договору зазначена у Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам (п.7.1 договору позики).

Із роздруківки заявки з офіційного веб-сайту Товариства, яка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальника, а також фото останнього видно, що 27 січня 2017 року ОСОБА_1 у встановленому п.п.4.1, 4.2. Правил порядку оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів Заявки, які відмічені як обов`язкові для заповнення (а.с.15-18).

У Графіку розрахунків до договору позики № 127779 від 27 січня 2017 року зазначено, що сума по договору становить 1500 грн., датою погашення є 06 лютого 2017 р., сума до сплати процентів становить 286,50 грн., а разом до сплати 1 786,50 грн. (а.с.23 зворот).

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).

Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.ч.1, 2 ст. 631 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.ч.1, 3 ст. 509 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та простроченими відсотками після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Тобто матеріалами справи достеменно встановлено, що між сторонами виникли зобов`язання із повернення грошових коштів за договором позики.

Відповідач визнає борг лише частково - тіло кредиту в розмірі 1500 грн. і відсотки 286,50 грн. нараховані за період дії договору позики (10 днів).

Усі відсотки, які були нараховані поза межами строку дії договору відповідач не визнає, при цьому посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2016 р. у справі № 444/9519/12.

Зокрема в ній указано, що відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, вказану постанову не можливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки договором позики № 127779 від 27.01.2017 р., а саме п.п.1.5.2, було передбачено сплату відсотків також у випадку не повернення суми позики в строк встановлений п.1.3 договору.

Відповідач не визнавав у судовому порядку (таких даних матеріали справи не містять) про визнання указаного пункту договору недійсним.

Відтак, довід апеляційної скарги в цій частині не заслуговує на увагу.

Однак, довід апеляційної скарги стосовно пропуску Товариством строків для звернення до суду за захистом свого права заслуговують на увагу із таких мотивів.

19.03.2020 р. стороною відповідача до суду першої інстанції було подано відзив на позов із якого вбачається, що ОСОБА_1 просить на підставі ч.ч.3-4 ст.267 ЦК України застосувати до позовних вимог Товариства строк позовної давності (а.с.57-58).

Як видно з оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції узагалі не було надано належної правової оцінки вказаній заяві.

Так, із матеріалів справи видно, що Товариство звернулося до суду з позовом 10.02.2020 р., що стверджується поштовим конвертом, яким позовну заяву було надіслано до Іршавського районного суду (а.с.31 зворот).

Згідно з п.1.3 договору позики № 127779 від 27.01.2017 р. строк позики за цим договором складає 10 днів, позика має бути повернута згідно з Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 06.02.2017 р.

Пунктом 7.8. договору передбачено, що до правовідносин за цим договором встановлюється загальний строк позовної давності, що за визначенням статті 257 ЦК України складає 3 р.

Тобто, останнім днем для звернення до суду з позовом за захистом свого права в Товариства було 07.02.2020 р., натомість із позовом останній звернувся 10.02.2020 р.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулюванняс уб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Установивши, що строк погашення кредиту в повному обсязі сторонами визначено до 06.02.2017 р., а позов пред`явлено 10 лютого 2020 р., є усі підстави констатувати про пропуск строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом за захистом свого права. Із позовної заяви не вбачається, що Товариство просило такий строк поновити, суд першої інстанції теж процесуально не вирішував питання про поновлення пропущеного строк.

Колегія суддів констатує, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної давності, про які заявив відповідач.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1 п.4 ЦПК України оскаржене рішення належить скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

За приписами ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати підлягають покладенню на позивача

Керуючись ч.4 ст.267 ЦК України, ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2.Рішення Іршавського районного суду від 03 квітня 2020 року скасувати.

3.У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» відмовити.

4.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь ОСОБА_1 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн. у відшкодування судового збору.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 21 жовтня 2020 р.

Судді: