Справа № 541/1984/19
Провадження №2/541/97/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 квітня 2020 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді - Куцин В.М.,

секретаря судових засідань Прус Т. В.

з участю представника позивача, адвоката Стахурлова І.І.,

представника відповідача, адвоката Якименко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, третя особа Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Карбан Євгеній Олексійович,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки.

В позовній заяві посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продала ОСОБА_2 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2000 га, яка є прилеглою до житлового будинку і знаходиться за цією ж адресою. Договори були посвідчені приватним нотаріусом Карбаном Є.О.

Вказані спірні договори купівлі-продажів житлового будинку земельної ділянки вважає незаконними, оскільки його мати планувала передати все своє нерухоме майно, йому, своєму сину про що склала заповіт, який було посвідчено 10 червня 2015 року Великосорочинською сільською радою Миргородського району Полтавської області. На момент посвідчення заповіту матері було 95 років, а позивачу 75 років.

Восени 2016 року відповідач домовився з матір`ю про здійснення за нею догляду за умови успадкування останнім житла. Однак спочатку вона запропонувала позивачу здійснювати за нею догляд та довічне утримання, а після її смерті будинок повинен був перейти у його власність по заповіту. Також розглядалися питання укладення договору довічного утримання або спадкового договору власниці будинку та позивача, але він відмовився зважаючи на свій пристарілий вік. Після чого він погодився, щоб мати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, посвідчивши його нотаріально.

В зв`язку з тим, що він не був членом сім`ї ОСОБА_3 , не був співвласником спірного будинку та земельної ділянки, тому відповідач організував укладення і посвідчення спірних угод, не повідомивши про це позивача.

На момент укладення та посвідчення договорів мати знаходилася у будинку ветеранів за адресою АДРЕСА_2 і бажала найшвидше повернутися додому, де відповідач мав здійснювати за нею догляд. Вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а виявилося, що вчинила та підписала інші правочини, які суперечили її намірам.

Спочатку ні мати ні він нічого не знали про зміст угод, так як копію договорів ні він ні мати не мали. Після переїзду у придбаний будинок, відповідач обіцяв забрати матір у найближчий час до спірного будинку і там здійснювати за нею догляд.

Однак цього не зробив і мати продовжувала перебувати у Великосорочинському будинку ветеранів, де ІНФОРМАЦІЯ_3 померла.

Спірні договори купівлі-продажу вважає недійсними, оскільки вони не відповідали волі відчужувача щодо мети, суті та наслідків цих угод. Відповідач ввів в оману ОСОБА_3 щодо виду, тлумачення і змісту правочину, обманув людину похилого віку, скориставшись її майже 100-річним віком, та тяжким станом здоров`я, так як мати не могла розуміти, яку саме конкретну угоду укладає і не могла керувати своїми діями, щоб почувши про інший вид правочину відмовитися від нього.

Відповідач повідомив нотаріусу, що укладає договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки запросив його для посвідчення вказаних угод, оскільки був зацікавлений обдурити стару людину і незаконно заволодіти цим майном. Оскільки за життя мати ОСОБА_3 йому повідомляла, що не має наміру продавати житло та землю, а бажає, щоб за нею будь хто здійснював догляд на умовах успадкування належної їй нерухомості.

В зв`язку з чим звернувся до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

Відповідно до ухвали судді від 19 вересня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначити справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив що коли у його матері ОСОБА_3 в зв`язку з похилим віком погіршився стан здоров`я, вона просила його здійснювати за нею догляд за щовін мав отримати у спадок її будинок та земельну ділянку. Однак він відмовився зважаючи на свій пристарілий вік. Відповідач погодився здійснювати догляд за ОСОБА_3 на умовах отримання належного останній домоволодіння та земельної ділянки. ОСОБА_2 особисто підготував всі необхідні документи для укладення угод та запросив нотаріуса. На момент укладення договорів мати мала похилий вік старше 90 років, потребувала стороннього догляду. Відповідач скориставшись цим ввів матір в оману та уклав договори купівлі продажу за незначну суму яка не відповідає фактичній вартості будинку та земельної ділянки. Відповідач не передав ОСОБА_3 кошти за придбане майно.

Представник позивача, адвокат Стахурлов І.І. просив задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. Наголошував, що при укладенні спірних договорів відповідач ввів ОСОБА_3 в оману, зважаючи на похилий вік останньої. Укладені договори купівлі-продажу не відповідали волевиявленню продавця ОСОБА_3 , оскільки остання мала намір передати належну їй нерухомість за здійснення за нею догляду у її власному будинку. Крім того не були виконані умови договору купівлі - продажу, оскільки відповідачем не надано доказів, що ним були передані кошти ОСОБА_3 за проданий будинок та земельну ділянку.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечуючи проти задоволення позову підтримала обґрунтування викладені в направленому на адресу суду відзиві. Вказувала, що підписавши зазначені договори, продавець підтвердила, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору та містять дані про повний розрахунок за продане майно.

Обидва договори у зв`язку з похилим віком продавця на її особисте прохання посвідчені за місцем проживання продавця адресою: АДРЕСА_1 (Будинку ветеранів аграрного орендно- приватного підприємства «Великосорочинське»).

Вважала безпідставним посилання позивача що складений раніше заповіт ОСОБА_5 на його ім`я, підтвердлжує невідповідність змісту оспорюваних договорів справжньому волевиявленню власниці, зважаючи на положення ст 319 Цивільногокодексу України.

Наголошувала, що ініціатива укладення спірних договорів надійшла від сім`ї позивача і останнім було достовірно відомо про зміст укладених договорів, оскільки при їх укладенні в Будинку ветеранів аграрного орендно-приватного підприємства «Великосорочинське» серед інших був присутнім і позивач. Продавець завчасно готувалася до продажу земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 довіривши відповідачу зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку на її ім`я. Продавець в присутності нотаріуса і безпосередньо самого позивача була ознайомлена з правовими наслідками укладення вказаних правочинів, усвідомлювала природу цих договорів та значення своїх дій, перебувала при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяла вільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного.

Вказувала, що позивачем не надані докази на обґрунтування позовних вимог щодо справжньої волі ОСОБА_6 на момент укладення спірних договорів та не надані докази, які підтверджують родинні стосунки позивача та власниці майна як сина та матері. Просила відмовити в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 240).

Третя особа Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Карбан Євгеній Олексійович в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в раніше поданій заяві просив розгляд справи проводити без його участі (а.с. 192,237).

Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_1 є власником земельної ділянки площею 0,2 га кадастровий номер :01:001:0371 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 (а.с.123-124).

На підставі Свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 08.02.1990 року та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_1 є власником житлового будинку загальною площею 76 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 154-156).

04 листопада 2016 року ОСОБА_3 відповідно до Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області карбанг Є. О., продала ОСОБА_2 земельну ділянку, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2000 га, кадастровий номер :01:001:0371.

Відповідно до змісту договору до його укладення нотаріусом встановлено, що сторони усвідомлюють природу цього правочину та значення своїх дій. Продавець та покупець стверджують що однаково розуміють значення умови договору, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Продаж сторони оцінюють в сумі 5000 гривень, які повністю сплачено покупцем до підписання договору (а.с. 120-121).

Відповідно до Договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбан Є. О., 04 листопада 2016 року ОСОБА_3 , продала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж сторони оцінюють в сумі 10000 гривень, які повністю сплачено покупцем до підписання договору. Згідно умов договору сторони підтверджують, що вони не визнані не дієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому. Продавець зобов`язується серед іншого передати будинок покупцю в день посвідчення договору 04.11.2016 року (а.с. 150-151).

За змістом договорів договори купівлі-продажу у зв`язку з похилим віком продавця та на його особисте прохання посвідчено за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №37 від 25.06.2018 року, складений виконавчим комітетом Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області (а.с.26).

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач стверджує,що ОСОБА_3 на час укладення договорів купівлі продажу вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилилась в предметі договору.

Згідно статті 41Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частиною 1статті 11ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

За змістом ст.209 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 229 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Частиною 1 даної статті встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 2 статті 229 ЦК України, у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та п`ятою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно дост.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження відчужувачем проживати в спірнму будинку після укладення договору дарування

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України договір купівлі продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом із змісту умов спірних договорів, договори були прочитані сторонами, наслідки їх укладення були роз`яснені нотаріусом сторонам, що підтверджує, що на момент їх укладення сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору і узгодили порядок їх виконання.

Суд погоджується з твердженням позивача, що на момент укладення спірних договорів ОСОБА_3 мала похилий вік і зважаючи на це потребувала сторонньої допомоги.

Однак в супереч вимог ст.81 ЦПК України позивачем не доведено, що при укладенні договорів власниця майна бажала його передати будь-якій особі як винагороду (плату ) за довічне її утримання.

Більше того судом встановлено, що ОСОБА_3 розпорядилась іншою частиною належного майна, земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповівши їх аграрному орендно-приватному підприємству «Великосорочинське» 10.06.2015 року тобто до укладення спірних та після цього розпорядження стала проживати в будинку ветеранів АОПП «Великосорочинське»(а.с.39) і при укладенні спірних договорів в цій частині заповіт не змінила ( а.с.37-40). В той час як заповідальне розпорядження на ім`я позивача ОСОБА_3 фактично скасувала уклавши спірні договори купівлі продажу.

Вищенаведені обставини, які підтверджені доказами на думку суду свідчать, що ОСОБА_3 реалізувала своє волевиявлення щодо способу та умов її довічного утримання.

Із пояснень сторін судом встановлено, що у позивача спірний будинок був єдиним житлом, однак з 2015 року і на день укладення спірних договорів та до часу смерті остання за власним бажанням проживала в будинку ветеранів АОПП «Великосорочинське».

Позивачем також не підтверджено чи домовлялась ОСОБА_3 із відповідачем, про конкретні умови, характер, спосіб, форми та розміри надання їй утримання. Та не спростовано твердження представника відповідача та свідка ОСОБА_7 , що відповідач не мав з ОСОБА_3 жодної домовленості про певні умови її утримання або допомогу та не давав жодних обіцянок.

Суд також вважає необґрунтованим твердження позивача, що відповідачем не були виконані умови договорів купівлі-продажу (передача коштів та отримання придбаного майна),оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються положеннями спірних договорів.

Крім того суд зазначає, що спірні договори були укладені 04.11.2016 року. За життя тривалий час до 24.06.2018 продавець ОСОБА_3 не оспорювала договорів купівлі-продажу і лише 03.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними вказаних договорів.

Враховуючи вищенаведені обґрунтування суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, тому відсутні підстави для визнання недійсними договори купівлі продажу житлового будинку з господароськими спорудами та земельної ділянку, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2000 га, кадастровий номер :01:001:0371, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , укладені 04 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбан Є.О.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду стягненню з відповідача не підлягають відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 293, 315, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04 листопада 2016 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення і не пізніше дня закінчення карантину встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Дзержинськ, Сталінської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 .

Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбан Євгеній Олексійович, місцезнаходження: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 109.

Повне судове рішення складене 29 квітня 2020 року.

Суддя: В. М. Куцин