КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

Секретаря судового засідання Рудик О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 (ОСОБА_9 ), ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ), ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), ОСОБА_19 ( ОСОБА_20 ), ОСОБА_21 ( ОСОБА_22 ), ОСОБА_23 (ОСОБА_39), ОСОБА_24 ( ОСОБА_25 ), ОСОБА_26 (ОСОБА_41), ОСОБА_27 ( ОСОБА_28 ), ОСОБА_29 (ОСОБА_40 ), ОСОБА_31 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_33 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , Релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України), Державного реєстратора Міністерства культури України Северенчука Богдана Михайловича, третя особа: Міністерство культури та інформаційної політики України про визнання недійсними рішень та скасування реєстраційних дій.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 (ОСОБА_9 ), ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ), ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), ОСОБА_19 ( ОСОБА_20 ), ОСОБА_21 ( ОСОБА_22 ), ОСОБА_23 (ОСОБА_39), ОСОБА_24 ( ОСОБА_25 ), ОСОБА_26 (ОСОБА_41), ОСОБА_27 ( ОСОБА_28 ), ОСОБА_29 (ОСОБА_40 ), ОСОБА_31 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_33 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , Релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України), Державного реєстратора Міністерства культури України Северенчука Богдана Михайловича, третя особа: Міністерство культури та інформаційної політики України про визнання недійсними рішень та скасування реєстраційних дій, відповідно до заявлених вимог просив:

1. Визнати недійсними рішення, оформлені Постановою Помісного Собору УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ від 15 грудня 2018 року.

2. Визнати недійсними рішення, прийняті 27 липня 2019 року на засіданні Священного Синоду УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ), які оформлені Журналом № 43 від 27 липня 2019 року.

3. Визнати недійсними рішення, які оформлені указом Митрополита Київського і всієї України Предстоятеля ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ ЕПІФАНІЯ № 478 від 27 липня 2019 року.

4. Визнати недійсними рішення, які оформлені протоколом № 1 від 12 серпня 2019 року ліквідаційної комісії Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ».

5. Визнати недійсним Передавальний акт (складений на 12 листопада 2019 року), затверджений Священним Синодом УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) (Журнал № 58 від 19 листопада 2019 року).

6. Скасувати реєстраційну дію, проведену державним реєстратором Міністерства культури України Северенчуком Богданом Михайловичем 29 липня 2019 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 8004003, щодо внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи - Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код: 22894788) в результаті реорганізації.

7.Скасувати реєстраційну дію, проведену державним реєстратором Міністерства культури України Северенчуком Богданом Михайловичем 13 серпня 2019 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 9004003, щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу - Релігійну організацію «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код: 22894788), що не пов`язані зі змінами в установчих документах; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів.

8. Скасувати реєстраційну дію, проведену державним реєстратором Міністерства культури України Северенчуком Богданом Михайловичем 13 грудня 2019 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 0004003, щодо державної реєстрації припинення юридичної особи - Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код: 22894788), в результаті реорганізації.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень та скасування реєстраційних дій.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що спір, який виник в зв`язку за заявленим позовом ОСОБА_3, жодним чином не може вважатися таким, що виникає з корпоративних відносин, а позивач не є ні засновником, ні акціонером, ні членом релігійної організації, як юридичної особи - негосподарської організації. Релігійна організація, хоч і є юридичною особою, проте не підпадає під поняття суб`єкта господарювання, а її діяльність не є господарською діяльністю в розумінні ГК України. Таким чином, спір який випливає з заявленого позивачем позову, жодним чином не може вважатися спором, що виникає у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, як це передбачено ст. 20 ГПК України. Зазначені положення законодавства не враховані судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що системний аналіз положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», який є спеціальний у сфері регулювання діяльність релігійних організацій, визначає, що усі спори, предмет яких прямо визначений цим законом, віднесено до таких, які розглядаються в порядку передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України (ч. 15 ст. 14, ч. 2 ст. 15, ч.5 ст. 16, ч. 10 ст. 17 Закону).

Більш того, приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства судом не враховано, що позов заявлений не лише до юридичної особи - релігійної організації (яка крім того не є суб`єктом господарювання), а і до фізичних осіб, які приймали незаконні рішення, та державного реєстратора, який на підставі незаконних рішень вчиняв реєстраційні дії (похідні вимоги), що виключає можливість існування господарських відносин між фізичною особою - позивачем, та фізичними особами - відповідачами.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач Релігійна організація «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України) просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , а судове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції відзиву, виключивши з резолютивної частини судового рішення роз`яснення, що розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції господарського суду, посилаючись на те, що хоча суд першої інстанції законно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, проте в мотивувальній та резолютивній частин такої відмови припустився неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, залишивши поза увагою ту обставину, що розгляд у судовому порядку позовної вимоги ОСОБА_36 буде нічим іншим як незаконним втручанням держави у внутрішню діяльність церкви.

У визначений ухвалою суду строк, інші учасники справи не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник Релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України) Бабій В.В. -заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідачі: ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 (ОСОБА_9), ОСОБА_11 ( ОСОБА_42), ОСОБА_13 (ОСОБА_14), ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ), ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), ОСОБА_19 ( ОСОБА_43), ОСОБА_21 (ОСОБА_22), ОСОБА_23 (ОСОБА_39), ОСОБА_24 ( ОСОБА_25 ), ОСОБА_26 (ОСОБА_41), ОСОБА_27 (ОСОБА_28), ОСОБА_29 (ОСОБА_40), ОСОБА_31 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_33 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , Державний реєстратор Міністерства культури України Северенчук Б.М. та представник третьої особи Міністерство культури та інформаційної політики України в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, у тому числі, шляхом виклику відповідачів в судове засідання у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 60-65).

У поданому письмовому клопотанні від 29 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_35 просив суд апеляційної інстанції проводити розгляд справи без його участі (а.с. 66-67, 68).

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у порядку цивільного судочинства звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ОСОБА_9 (ОСОБА_9 ), ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), ОСОБА_15 ( ОСОБА_16 ), ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), ОСОБА_19 ( ОСОБА_20 ), ОСОБА_21 ( ОСОБА_22 ), ОСОБА_23 (ОСОБА_39), ОСОБА_24 ( ОСОБА_25 ), ОСОБА_26 (ОСОБА_41), ОСОБА_27 ( ОСОБА_28 ), ОСОБА_29 (ОСОБА_40 ), ОСОБА_31 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_33 ( ОСОБА_32 ), ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , Релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України), Державного реєстратора Міністерства культури України Северенчука Богдана Михайловича, третя особа: Міністерство культури та інформаційної політики України про визнання недійсними рішень та скасування реєстраційних дій щодо припинення юридичної особи - Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (ідентифікаційний код: 22894788) в результаті реорганізації та внесених змін до відомостей про юридичну особу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення, які оформлені постановою Помісного Собору УПЦ КП від 15 грудня 2018 року, рішення Священного Синоду УПЦ (ПЦУ), які оформлені Журналом № 43 від 27 липня 2019 року, рішення, які оформлені указом Митрополита Київського і всієї України Епіфанія № 478 від 27 липня 2019 року, рішення, оформлені протоколом № 1 ліквідаційної комісії Релігійної організації «Київська Патріархія УПЦ КП» від 12 серпня 2019 року та Передавальний акт (складений на 12 листопада 2019 року), затверджений Священним Синодом УПЦ (ПЦУ) (Журнал № 58 від 19 листопада 2019 року) є такими, що прийняті з грубим порушенням норм законодавства України, Статуту про управління УПЦ КП та Статуту РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП».

Зазначав, що оскаржувані рішення порушують законні права та інтереси позивача - ОСОБА_3 , який, будучи обраним Предстоятелем УПЦ КП, отримав пожиттєвий статус Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України, та відповідно до положень статуту, позивач став єдиним керівником РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП», яка є релігійним адміністративним центром та центральним виконавчо-розпорядчим органом УПЦ КП.

В силу ж прийняття вищенаведених незаконних рішень, позивача було фактично та юридично позбавлено статусу Предстоятеля, а також позбавлено повноважень керівника РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП», тобто тих прав, якими був наділений в силу положень Статуту про управління УПЦ КП, як пожиттєво обраний Предстоятель, а також прав та повноважень, якими був наділений як керівник юридичної особи - РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП», відповідно до закону та положень Статуту. Зокрема, здійснювати виконавчо - розпорядчу діяльність по управлінню Київською патріархією (пункт 1 розділу III Статуту РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП»), а також права виступати від імені Київської патріархії у стосунках з іншими Помісними Православними церквами, державними органами, громадськими об`єднаннями (пункт 2 розділу III Статуту РО «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП»).

Крім порушених прав, результатом прийняття оскаржуваних рішень, вказував і на порушення законних інтересів позивача, що полягає в бажанні й надалі, як Патріарха, продовжувати піклуватися про життя УПЦ КП і керувати нею, що передбачено пунктом 4 розділу IV Статуту про управління УПЦ КП.

Щодо необхідності скасування реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором Міністерства культури України Северенчуком Богданом Михайловичем щодо Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП», позивач посилався на те, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації оскаржуваних дій залишив поза увагою положення статті 28 закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», за вимогами якої подання документів особою, яка не має на це повноважень та подання документів, які суперечать вимогам Конституції та законів України, є підставою для відмови у державній реєстрації. Вважав, що обґрунтовані доводи позову беззаперечно вказують на те, що подані документи для проведення вищезазначених реєстраційних дій, якими були оформлені оскаржувані рішення, грубо суперечили законодавству України. Крім цього, Релігійна організація «Київська Патріархія УПЦ КП» не уповноважувала жодну особу на подання таких документів, останні були подані неповноважною особою.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за поданим позовом ОСОБА_3 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що виходячи зі змісту позовних вимог та враховуючи положення статті 20 ГПК України, правові підстави для відкриття провадження у справі для її розгляду в порядку цивільного судочинства - відсутні, оскільки позов повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Перевіряючи додержання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання про відмову у відкриття провадження у справі, колегія суддів виходить з такого.

Судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства суди розглядають також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами - частина 2 статті 19 ЦПК України.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Завданням господарського судочинства відповідно до статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, при визначенні підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним статті 167 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 3 статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність - частина 1 статті 3 ГК України.

З огляду на наведені положення статті 55, 167 Господарського кодексу України корпоративні права характеризуються такими ознаками: 1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації; 2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією, 3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як встановлено колегією суддів та вбачається із змісту позовних вимог, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у сфері діяльності релігійної організації та стосуються вимог Предстоятеля Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» (керівника Релігійної органіці «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УПЦ КП» відповідно до статуту) про визнання недійсними та скасування реєстраційних дій щодо припинення діяльності Релігійної організації «КИЇВСЬКА ПАТРІАРХІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ» в результаті реорганізації.

Суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення такої організації врегульовано Законом України від 23 квітня 1991 року № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон № 987-XII).

За змістом статті 7 Закону № 987-ХІІ релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру та діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Таким чином, релігійні організації не є суб`єктами господарювання в розумінні частина 1 статті 3 ГК України, а їх учасники не є носіями корпоративних прав. Відповідно спір у даній справі, що пов`язаний із припинення діяльності релігійної організації, не є корпоративним та, враховуючи положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України, не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Саме до цього зводяться положення частини першої та п`ятої статті 16 Закону № 987-ХІІ, діяльність релігійної організації може бути припинено у зв`язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією. Суд розглядає справу про припинення діяльності релігійної організації у порядку позовного провадження, передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), за заявою органу, уповноваженого здійснювати реєстрацію статуту конкретної релігійної організації, або прокурора.

Отже, чинним законодавством встановлено юрисдикційну належність спорів, які виникають у зв`язку з оскарженням рішень, дій, чи бездіяльності уповноваженого органу, пов`язаних з припиненням релігійної організації, а тому юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону № 987-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 809/1025/17.

З урахуванням наведених норм права, правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що за суб`єктним складом учасників даної справи та предметом позову відносини між учасниками справи є цивільно-правовими. Такий спір має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, належним чином не визначився зі змістом, підставами вимог позивача та характером спору і помилково відмовив у відкритті провадження у справі за пред`явленим позовом ОСОБА_3 .

Твердження представника відповідача Релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви України (Православної Церкви України) про те, що розгляд у судовому порядку позовної вимоги ОСОБА_36 буде нічим іншим як незаконним втручанням держави у внутрішню діяльність церкви не ґрунтується на вимогах закону, з огляду на таке.

Взаємовідносини церкви й держави визначається Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи - частина 2 статті 124 Конституції України.

За приписами частини першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною - частина 3 статті 4 ЦПК України.

Зважаючи на позовні вимоги ОСОБА_3 , що пов`язані з визнанням недійсними рішень зборів релігійної громади, які є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на зміну діяльності релігійної організації, та враховуючи той факт, що держава вчинила дії щодо реєстрації таких змін, тому віднесення вирішення даного спору відповідній релігійній громаді, а не судом, буде суперечити чинному законодавству.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 - представника ОСОБА_3 та достатніми для скасування оскаржуваної ухвали, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: