Справа № 357/6332/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Бондаренко Н.В., Нізовій А.Р., за участю позивача - ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук Ірина Митрофанівна, про визнання довіреності та договору купівлі продажу квартири недійсними та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

11.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 26.12.2006 року перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано18.11.2014 року, а відповідач - ОСОБА_5 є матір`ю його колишньої дружини. На момент розлучення з ОСОБА_3 він був власником квартири АДРЕСА_1 . В 2014 році у нього значно погіршилося здоров`я, тому перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 2 з 29.12.2014 року по 08.01.2015 року та з 09.02.2015 року по 10.03.2015 року проходив лікування в Білоцерківському психонакологічному територіальному медичному об`єднанні з діагнозом «важкий депресивний стан», з 10.03.2015 року по 18.03.2015 року проходив лікування в кардіологічному відділенні Білоцерківської міської лікарні № 1 з діагнозом «вегето-судинна дистонія та депресивний синдром». Саме в цей період, коли він проходив лікування і був під впливом дії психотропних препаратів та антидепресантів, ним 17.03.2015 року чомусь була підписана довіреність на право представлення відповідачем - ОСОБА_3 його інтересів з питань продажу квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що вказана довіреність має бути визнана недійсною, оскільки він в той період часу за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. В подальшому використовуючи незаконно отриману довіреність відповідач - ОСОБА_3 , в порушення вимог ст. 238 ЦК України, допускаючи конфлікт інтересів, продала належну йому квартиру своїй матері, тобто фактично вчинила правочин у своїх власних інтересах. Договір купівлі продажу квартири був здійснений 21.04.2015 року у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М., яка і провела державну реєстрацію, згідно рішення індексний номер: 20824075 від 21.04.2015 року. Про порушення своїх прав він дізнався лише 16.07.2015 року. За день до цього 15.07.2015 року до нього звернувся кредитор з вимогою повернути борг і він вирішив для погашення боргу продати квартиру, після чого звернувся до відповідача за документами, одна вона повідомила про факт продажу квартири, чим він був приголомшений, оскільки до цього часу про це нічого не знав. Тому, в даному випадку ним пропущений строк позовної давності, зазначений у ст. 257 ЦК України. Враховуючи, що на момент підписання довіреності на ім`я відповідача він перебував в стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки знаходився під сильним впливом дії психотропних препаратів та антидепресантів, які були йому введені при проходженні лікування після невдалої спроби самогубства, то така довіреність має бути визнана недійсною. Також, недійсним має біти визнаний і договір купівлі продажу квартири, який є похідним від підписаної ним довіреності. Ним раніше подавався позов до відповідачів, про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, однак в даному позові розширено його предмет та зазначено зовсім інші підстави. Тому, просив в порядку ст. 203, 215, 225 ЦК України визнати недійсною довіреність, надану ним ОСОБА_3 для представництва його інтересів з питань продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. 17.03.2015 року, зареєстровану в реєстрі за № 461; визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21.04.2015 року між ОСОБА_3 , яка діяла в його інтересах, та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 695; скасувати реєстраційний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 03 про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису: 9439100, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.04.2015 року о 20:52:00; звільнити його від сплати судового збору, як інваліда 2 групи та стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати.

21.08.2018 року, після усунення позивачем недоліків позову, судом відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

18.09.2018 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи тим, що позивач чітко у позові зазначив, що мав борги. Оскільки до нього досить часто навідувалися кредитори, ще з погрозами накласти арешт на квартиру, тому у позивача була проблема номер один повернути борги з найменшими втратами для себе. Так, позивач вирішив продати квартиру АДРЕСА_1 та маючи дружні стосунки із колишньою дружиною попросив у неї допомоги та зайнятися питанням продажу вказаної квартири. Відповідач погодилася, а тому 17.03.2015 року позивачем була надана довіреність на продаж належної позивачу квартири. У позовній заяві позивач зазначає, що про порушення своїх прав він дізнався лише 16.07.2015 року, а 15.07.2015 року до нього звернуся його кредитор із вимогою повернути борг, однак на підтвердження даного факту ним не надано жодного доказу. Позивач подаючи позов 31.08.2015 року, за яким ухвалено рішення, яке набрало законної сили, спочатку вбачав у діях відповідачів шахрайську домовленість та просив визнати договір купівлі продажу квартири недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману. Далі, подаючи даний позов 11.06.2018 року стверджує, що коли підписував довіреність він не керував значенням своїх дій. Зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності та суперечать його ж словам, що бути вказані у попередній позовні заяві. З матеріалів попередньої справи вбачається, що позивач зазначав, що маючи потребу у погашені кредитів, він вирішив продати квартиру, за станом здоров`я перебував на лікуванні у Білоцерківській міській лікарні № 1, з діагнозом «вегетативна дистонія на зменшеному тиску», «Коли я вийшов з лікарні і знаходився у хворобливому стані, то ОСОБА_3 негайно взялася і майже примусила мене надати довіреність на продаж квартири». Також, у позові від 31.08.2015 року позивач сам зазначає, що дав довіреність на ім`я ОСОБА_3 . Отже, виходить, що позивач не тільки знав про існування довіреності від 17.03.2015 року, а сам і підписав її, а також чітко знав, що за цим дорученням відповідач буде продавати квартиру. Таким чином, наявні підстави для застосування строку позовної давності передбачені ст. 267 ЦК України, тому в позові слід відмовити. Позивач зловживає зазначеними у параграфі 2 ЦК України правовими наслідками недодержання сторонами при вчинені правочину вимог закону зазначаючи щоразу нову обставину при подачі позову до суду, у його словах багато протиріч та не має жодного доказу на їх підтвердження.

25.09.2018 року позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що наявність у нього боргів перед третіми особами на час підписання довіреності, якою він надав відповідачу право представляти його інтереси з питань продажу квартири не стосуються предмету спору. Тим більше, продаж квартири абсолютно ніяк не вплинув на його взаємини з кредиторами. Жодної копійки від продажу відповідачем квартири ні він ні його кредитори не отримали. Наявність попередніх рішень за його позовом до відповідачів обґрунтовано у позовній заяві. В попередньому позові питання визнання довіреності недійсною не ставилося взагалі і судами не розглядалося, тому доводи відповідача в даній частині є не обґрунтованими. Коли він дізнався про порушення своїх прав то звернув за правовою допомогою до особи, яка мала свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю. Оскільки не є фахівцем в галузі права, то повністю довіряв такому фахівцю адвокату Маничу І.Д. Саме адвокат обрав невірну правову позицію, результатом чого стали негативні для нього рішення судів, відповідно адвокат і обґрунтував свою позицію. Однак, все це не заперечує факт використання відповідачем його хворобливого стану. Питання чи страждав він на момент підписання довіреності будь яким психічним розладом і чи міг розуміти значення своїх дій або керувати ними визначить судова експертиза, а свідки підтвердять, що він дізнався про наявність доручення та продаж квартири лише 16.07.2015 року, тому строк позовної давності не пропущено.

12.11.2018 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів у справі, ухвалу про призначення у справі судово психіатричної експертизи та зупинення провадження у справі.

12.09.2019 року провадження у справі поновлено в зв`язку з надходженням до суду висновку експертів за результатами проведеної судово психіатричної експертизи.

12.11.2019 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача, адвокат Дмитренко Г.В., в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Любченко Н.Ю., в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позов не визнає та просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук Ірина Митрофанівна, в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши учасників справи, свідків, експертів, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідноізст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, з копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстрована за №461 ( а.с. 7), вбачається, що 17 березня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 , уповноважив ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , з якою має попередню усну домовленість про виконання даної довіреності, представляти його інтереси з питань продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , за ціну і на умовах йому та їй відомих.

З договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2015 року, зареєстрованого за № 695 (а.с.8), вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу: 1/4 частина - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 31 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованого за № 7132; 3/4 частини - на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 27 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області та зареєстрованого за № 2-485.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що за змістом зазначеної довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси з питання продажу належної йому квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах, відомих позивачу та відповідачу, для чого надав право виконувати всі дії, пов`язані з цією довіреністю, у тому числі, розписуватись за нього, підписати договір купівлі-продажу та провести його державну реєстрацію.

Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстрована за №461, підписана у присутності нотаріуса, особу довірителя встановлено, дієздатність перевірено.

При посвідченні довіреності, довірителю було роз`яснено зміст статті 249 ЦК України щодо скасування дії довіреності, а саме що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність, про що вказано в тексті цієї довіреності.

Відповідно до п. 4 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 року за № 296/5 перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника.

Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень.

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

21.04.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., було посвідчено договір купівлі-продажу квартири зареєстрованого за № 695 (а.с.8), з якого вбачається, що на підставі довіреності від 17.03.2015 року, ОСОБА_3 продала належну позивачу квартиру ОСОБА_5 за 100000, 00 грн., які були отримані продавцем від покупця повністю при нотаріальному посвідченні цього договору, повний розрахунок та відсутність матеріальних та інших претензій один до одного сторони договору підтвердили своїми підписами.

Згідно з пунктом 14 зазначеного договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не має характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним.

З договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2015 року (а.с.8), вбачається, що нотаріусом було перевірено дійсність довіреності, виданої 17.03.2015 року від імені ОСОБА_1 , відомості щодо скасування довіреності були відсутні, зміст та форма довіреності відповідали вимогам діючого законодавства, а тому перешкод для посвідчення договору купівлі-продажу не існувало.

У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач використовуючи незаконно отриману довіреність в порушення вимог ст. 238 ЦК України, допускаючи конфлікт інтересів, продала належну йому квартиру своїй матері, тобто фактично вчинила правочин у своїх власних інтересах.

Так, відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, зазначена норма встановлює заборону на укладення правочину, у якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів. Водночас спірний договір був укладений між ОСОБА_1 , якого представляла ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , яка діяла особисто. Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у родинних відносинах, однак доказів того, що даний договір був укладений в інтересах відповідача до суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи ( а.с 37-51, 72-74), ОСОБА_1 , звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук Ірина Митрофанівна, про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним. В даному позові він зазначав, що договір купівлі-продажу він підписав шляхом обману та шахрайської домовленості між відповідачами, тому просив визнати його не дійсним.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2016 року у справі №357/12578/15-ц, провадження № 2/357/103/16 (а.с.37-38) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук Ірина Митрофанівна, про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29.09.2016 року у справі №357/12578/15-ц ( а.с. 40-45), рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2016 року та додакове рішення від 16.05.2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 23.05.2018 року у справі №357/12578/15-ц (а.с.47-51) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишено без змін.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.5-6) вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу з 21.04.2015 року є ОСОБА_5 , договір посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М.. зареєстровано в реєстрі №695.

Як вбачається з відповіді Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 16.04.2017 року на заяву позивача від 12.04.2017 року (а.с.9), ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 29.06.2016 року в порядку передбаченому п.26 Правил реєстрації місця проживання на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2015 року.

Позивач в позові посилається на те, що в зв`язку зі станом здоров`я він під час видачі довіреності від 17.03.2015 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, тому вказані довіреність та договір купівлі продажу мають бути визнані недійсними.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів,зокрема, може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України справа № 462/3210/13-цпровадження № 61-16234св19 від 24.03.2020 року).

Статтею 225 ЦК України, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

З вказаного пункту вбачається, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до норм ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 січня 2017 року надано аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та зазначено, що при вирішенні спорів про визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК, судам необхідно звертати увагу на стан особи не взагалі, а саме в момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

12.11.2018 року з метою встановлення наявності такого стану, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було призначено судово психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 480 від 27.08.2019 року (а.с.202-203), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час підписання довіреності (17.03.2015 року) виявляв ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у вигляді розладів адаптації зі змінами порушення емоцій та поведінки та за своїм психічним станом на той час усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати.

Як вбачається з листа непрацездатності Білоцерківської міської лікарні №2 (а.с. 12), ОСОБА_1 з 24.11.2015 року по 15.12.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні №2 (м. Біла Церква, вул. Семашко, 9), що також підтверджується копією медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 №107 (а.с.144).

Як вбачається з листа непрацездатності Білоцерківської міської лікарні №2 (а.с.11), ОСОБА_1 з 29.12.2014 року по 08.01.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні №2 (м. Біла Церква, вул. Семашко, 9), що також підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №15485 (а.с.131-132).

З довідки Білоцерківського психонаркологічного територіального медичного об`єднання №1 від 10.03.2015 року (а.с.13), вбачається, що ОСОБА_1 з 09.02.2015 року по 10.03.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківському психонаркологічному територіальному медичному об`єднанні. Даний факт підтверджується копією медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 №107 (а.с.137-145).

З виписки №2381 із медичної карти стаціонарного хворого Міської лікарні №1 (а.с.14, 126-130), вбачається, що ОСОБА_1 з 10.03.2015 року по 18.03.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні №1 в спеціальному кардіологічному відділенні та виписаний додому в задовільному стані під нагляд дільничного лікаря та психіатра.

Згідно повідомлення підприємству, установі, організації про результати огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с.36), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має другу групу інвалідності загального захворювання.

Згідно пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_2 (а.с.35), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером по інвалідності, 2 група загального захворювання.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він працює лікарем спеціального кардіологічного відділення міської лікарні №1. Позивач в них лікувався, серйозного соматичного захворювання не було, а він лікувався з 10.03.2015 року по 18.03.2015 рік з приводу вегетосудинної дистонії, серйозних порушень серцевих захворювань не було. Позивач до них потрапив, планово з підозрою на ІХС. Які були призначені йому препарати він не пам`ятає. Виписку №2381 із медичної карти амбулаторного хворого він писав. Нагляд у психіатра було призначено для зняття депресії, так як не було серйозних соматологічного діагнозу в його галузі. Не пам`ятає його особистості, буйним не був, була нормальна адекватна поведінка. Направив позивача до психіатра, щоб він призначив ліки - антидеприсанти.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він працює лікарем психіатричного відділення в ординаторській міської лікарні №4. Позивача знає, перший раз він до них поступив у березні 2015 року, а другий раз листопад-грудень 2015 року. Поступив по швидкій допомозі після суїциду. У позивача було пошкодження руки, внаслідок життєвих обставина. Діагноз встановив, згідно протоколу ДS: розлад адаптації з порушенням поведінки і суїцидальної спроби. Епікриз (а.с.141) складав він і там все зазначено. Позивач пролікувався, виписався в нормальному стані з підтримуючою терапією, психологічна координація плюс медикаментозне лікування. Позивач приймав антидеприсанти. Позивач потрапив до нього через поліклініку, в якій був під наглядом, виникли проблеми звернувся до дільничного лікаря. Депресивний стан (депресія плюс соматичний стан) та загострилися хронічні захворювання, він звертався до кардіолога. Лікування було комплексне приймав транквілізатори, антидепресанти, стимулюючу терапію. Вийшов з депресії добре, адаптувався, більше до нього не звертався. Після їхньої лікарні, позивач лікувався в кардіологічному відділенні, так як потребував лікування гіпертонічної хвороби. Лютий-березень 2015 року стан позивача був важкий, тривога пов`язана з переживаннями, спроба суїциду, по психологічному портрету тривожно - недовірливий, що супутнє тривожному розладу. Агресивним не був, був емоційний, порушення сну. Поведінка відповідала клініці захворювання, це не є психічним розладом (психозом). На поведінку впливають емоції, важко думати приймати рішення, все залежить наскільки важливе та важке рішення має прийняти особа. Виражена тривога у позивача була, що він зробив якісь помилки, сильно переживав, проте дивацтва в його поведінці не було. Приймав «Міасер» - антидеприсант із седативним ефектом на ніч, який допомагає заснути, знімає симптоми депресії. Після першого лікування позивач влаштувався на роботу. Скільки він приймав препарат він не знає, його можна примати до одного року.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивача знає з 2013 року, вона працювала в міській лікарні №2 в урологічному відділенні, він був пацієнтом з травня по червень 2013 року. ОСОБА_3 це колишня дружина ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 вона познайомилась в лікарні. З ОСОБА_1 вона перебуває в цивільному шлюбі з кінця червня 2015 року, а до цього вони лише спілкувалися. В липні 2015 року у позивача справи йшли не добре з кредиторами. Постало питання про продаж квартири, щоб розрахуватися з боргами. 16.07.2015 року позивач їй зателефонував і сказав, що він продав квартиру ОСОБА_9 . Вони побігли до нотаріуса і дізналися , що в квітні 2015 року він продав квартиру. ОСОБА_9 працювала бухгалтером у Носко. 09.02.2015 року позивач порізав собі вени, в зв`язку з тим, що в нього були борги. Швидка відвезла його до міської лікарні №2. Зашили дві руки і відвезли до ПНД. В ПНД він лікувався 1 місяць, оскільки його стан був не дуже добрим. Суїцидальні думки його не покидали, запропонували лікування в Обласній психіатрично-наркологічному медичному об"єднанні, але не було грошей, тому виписали з ПНД. Пішли до дільничного лікаря, дали направлення до кардіолога, лікувався в міській лікарні №1 з 10.03.2015 року по 18.03.2015 року. В цей період в міській лікарні №1 приймав препарати антидепресанти до вересня 2015 року. Суїцидальні думки зникли після нового 2016 року, коли стабілізувалося матеріальне становище. В ПНД лікувався в кінці листопада 2015 року, лежав в лікарні до одного місяця. Повідомляв, що до нього в міську лікарню №1 приходили кредитори, чи приїздила ОСОБА_9 їй не відомо. Станом на 16.07.2015 року позивач не знав, що квартира вже продана.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що позивача знає з 2012 року. В лікарні була тільки його дружина ОСОБА_11 . Позивач брав у позику в січні 2014 року кошти в розмірі 3000 доларів США, повертав частково, повністю ще не повернув. Відомо було, що позивач збирається продати квартиру. В 2015 році він хотів прискорити процес повернення боргу, казав, що продасть квартиру і розрахується з ним, але на телефонні дзвінки не відповідав, він подзвонив дружині та сказала, що він в лікарні ПНД. Потім зв`язався з ним у квітні в міській лікарні №1 в кардіологічному відділенні, позивач казав, що поверне гроші, адже зараз справ багато. Потім в кардіологічному відділені восени він знову лежав. В середині липня 2015 року, обіцяв повернути кошти, казав, що буде продавати квартиру і поверне гроші, а наступного дня повідомив, що квартира вже без його відома продана.

Експерт ОСОБА_12 суду пояснив, що для проведення експертизи запитували додаткові матеріали, тому викликали позивача три рази на бесіду. Питали про його стан на 17.03.2015 рік. Також, його стан був описаний в медичній документації і динаміка цього стану, важких розладів не було. З матеріалів вбачалось, що загострень та звернень до дільничного психолога з березня по листопад не було. Був визначений легкий неврологічного рівня стан. В 90% випадках суїцидальні особи є здоровими. Тимчасово (певний проміжок) неврологічного рівня, а не психологічного рівня, описано в історії хвороби. Неврологічні розлади не мають наслідків нерозуміння значення своїх дій, пройти це одне, а пройти таке лікування це інше. Вперше звернувся це те, що вперше зафіксовано, а не те, чи він сам, чи його привезли. Ліки покращують стан, думки погані проходять. Важких станів, а саме марення, галюцінацій, порушення свідомості, недоумства не було. Трохи депресійний стан, порушення сну це не глибокий розлад неврологічного характеру. Медична документація є головним досліджуваним об`єктом.

Експерт ОСОБА_13 суду пояснив, що на експертизу було надано достатньо матеріалів для її проведення. В експертному висновку зазначену усю інформацію. Матеріали експертизи готував ОСОБА_12 . На запитання позивача, чому в досліджуваній частині акту експертизи відсутні відомості повідомленні експертам безпосередньо самим ОСОБА_1 зокрема те, що ОСОБА_1 був учасником бойових дій, мав поранення та в 1988 році проходив курс психологічної реабілітації, зазначив, що якщо позивач і повідомив би про перебування на службі в 1988 році, а звернувся до психіатра лише в 2015 році, то по презумції ця людина була реабілітована адже до 2015 року він не звертався до таких спеціалістів. Відповідно класифікації хвороб наведено діагноз хворого на відповідну дату (17.03.2015 р.), згідно законодавства. На передодні він був виписаний від психіатра, при виписці стан зазначений як задовільний та на а.с.3 експертизи про це зазначено. Психічні порушення невротичного рівня не супроводжувались іншими розладами та через тиждень після виписки він усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Як би він був на лікуванні в Обласнлму психіатрично-наркологічному медичному об"єднанні, то були б інші обставини, а вданому випадку 10.03.2015 року його психічний стан покращився. При виписці не описано порушення пам`яті, документи підписував, і думка позивача, що він щось не пам`ятає є його лише суб`єктивною думкою на даний час, а на час проведення експертизи він на пам`ять в досліджуваний період не скаржився. Є поняття хронічні психічні розлади, це коли людина хворіє усе життя, а є хвороби на певний період тимчасовий розлад. Медичною документацією зафіксовано, що позивач на тлі лікування вийшов зі стану, в якому перебував при поступленні до лікувального закладу. Психічні розлади не досягли психотичного рівня, тому позивач міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом встановлено, що подані позивачем докази щодо стану його здоров`я не дають підстав для висновку про його неспроможність в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджують про наявність певних хвороб, що саме по собі не є підставою для визнання правочинів недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на думку суду, обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого правового обгрунтування в ході розгляду даної справи, тому суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Представник відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову посилається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, оспорювана довіреність була видана та посвідчена 17.03.2015 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 11.06.2020 року, тобто поза межами строку, встановленого ст.257 ЦК України, якою передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав не доведення обставин справи, на які посилається позивач, в підтвердження заявлених вимог.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі відмови у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 11, 12, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 225, 237, 244, 245, 248, 317, 638, 655 ЦК України, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 року за № 296/5, ст. 4, 12, 76 82, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук Ірина Митрофанівна (місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського,40), про визнання довіреності та договору купівлі продажу квартири недійсними та скасування державної реєстрації, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.10.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко