Ухвала

Іменем України

14 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 759/11775/19

провадження № 61-5264ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року у складі судді Бабич Н. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого

2020 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позов мотивувала тим, що її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником 7/18 частин жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Іншими співвласниками жилого будинку є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні належною їй частиною будинку, позивач просила вселити її до спірного будинковолодіння та зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні власністю, надати ключі від спірного будинку, а також визначити спільний порядок користування будинком шляхом виділення їй двох жилих кімнат площею 23,4 кв.м. та 11,8 кв.м., коридору площею 10,1 кв.м., ванної кімнати та вбиральні площею 4,3 та 1,5 кв.м.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від

13 лютого 2020 року позов задоволено частково, вселено до спірного будинку ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 .

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вселенення, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що неповнолітня ОСОБА_3 є власником частини спірного будинку та зареєстрована в ньому, а тому підлягає вселенню в особі законного представника -

ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 у якій він просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували положення статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, а тому дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для вселення ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_2 .

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі 344/17748/15-ц та Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 754/14768/15-ц, від

12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-цвід 27 грудня 2018 року у справі

№ 9128св18, від 09 січня 2020 року у справі № 559/8/18., а також у порушення норм процесуального права щодо незалучення до участі у справі органу опіки та піклування і інших осіб, які проживають у спірному будинку.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 , законним представником якої є ОСОБА_2 , є власником 7/18 частин жилого будинку з відповідними господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачу ОСОБА_1 належить 4/18 частин спірного будинку, а ОСОБА_4 - 7/18 частин.

У спірному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 .

Згідно з витягом із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) жилий будинок, виготовленим 12 жовтня 2012 року, спірний будинок складається з одного поверху та мансарди, загальна площа становить 145, 9 кв. м., жила -

80,3 кв. м. Будинок містить п`ять жилих кімнат, площею 12,1 кв. м., 23, 4 кв. м.,

11,8 кв. м., 18,9 кв. м., 14,1 кв. м.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

У силу частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від

17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 754/14843/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивач надала, належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі чинять їй перешкоди у вселенні до належної їй на праві власності частки спірного будинковолодіння, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для вселення позивача.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки апеляційного суду, яким була надана належна оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі 344/17748/15-ц та Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 754/14768/15-ц, від

12 вересня 2018 року у справі № 654/761/15-цвід 27 грудня 2018 року у справі

№ 9128св18, від 09 січня 2020 року у справі № 559/8/18 є безпідставними, оскільки наведені як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, постанови Верховного Суду, ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи або взагалі у справах з іншим предметом спору.

Посилання заявника те, що вселення позивача до спірного будинковолодіня порушує права інших осіб, які проживають у ньому є неспроможними з огляду на наведені вище мотиви. Крім того, діюче цивільне процесуальне законодавство не надає права одному із членів сім`ї заявляти вимоги в інтересах інших повнолітніх членів сім`ї, за відсутності належних повноважень на представництво їх інтересів.

Незалучення органу опіки та піклування до участі у розгляді справи не свідчить про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, з огляду на те, що права та інтереси неповнолітньої ОСОБА_3 , представляла її законний представник - мати ОСОБА_6 .

Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами апеляційнох інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду від

17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 754/14843/16-ц.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від

07 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від

13 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак