печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

справа № 757/60705/18-Ц

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Офіс Генерального прокурора

третя особа: ОСОБА_2

вимоги позивача: визнання недостовірною інформації та зобов`язання її спростування

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною, такою, що принижує його гідність та ділову репутацію, поширену відповідачем під час виступу на тридцять шостому пленарному засіданні Верховної Ради України ІНФОРМАЦІЯ_1, наступну інформацію: «Ми вважаємо також кримінальними дії всіх осіб, які перешкоджали законним діям правоохоронців Служби безпеки України щодо захисту Української держави, і про це вже зареєстровано кримінальні провадження. Серед них чинні народні депутати України: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Звичайно, зараз я не можу говорити про будь-які підозри, але слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям, що призвели до втечі з-під варти людини, яка обґрунтовано має отримати підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину проти українського народу та Української держави. Вважаю, що це має бути припинено»; зобов`язати Генеральну прокуратуру України розмістити на офіційній веб-сторінці Генеральної прокуратури України спростування недостовірної інформації, поширеної Генеральним прокурором ІНФОРМАЦІЯ_1, наступного змісту: «Народний депутат України ОСОБА_3 не перешкоджав законним діям правоохоронців Служби безпеки України щодо захисту Української держави ІНФОРМАЦІЯ_1»; зобов`язати Генеральну прокуратуру України направити Голові Верховної Ради України для оголошення на пленарному засіданні Верховної Ради України спростування недостовірної інформації, поширеної Генеральним прокурором ІНФОРМАЦІЯ_1, наступного змісту: «Народний депутат України ОСОБА_3 не перешкоджав законним діям правоохоронців Служби безпеки України щодо захисту Української держави ІНФОРМАЦІЯ_1»; стягнути з відповідача судові витрати та витрати на оплату позивачем правової допомоги. Позов мотивовано тим, що Генеральний прокурор України, виступаючи ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні Верховної Ради України з приводу подій, які мали місце при затриманні ОСОБА_11 , поширив недостовірну інформацію, яка порочить честь та гідність позивача як фізичної особи, а також ділову репутацію як народного депутата України. Так, позивач зазначив, що у своєму виступі, Генеральний прокурор України зазначив: «Ми вважаємо також кримінальними дії всіх осіб, які перешкоджали законним діям правоохоронців Служби безпеки України щодо захисту Української держави, і про це вже зареєстровано кримінальні провадження. Серед них чинні народні депутати України: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Звичайно, зараз я не можу говорити про будь-які підозри, але слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям, що призвели до втечі з-під варти людини, яка обґрунтовано має отримати підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину проти українського народу та Української держави. Вважаю, що це має бути припинено». Виступ Генерального прокурора України поширено серед необмеженого кола осіб, оскільки засідання Верховної Ради України транслювалось телеканалом Рада, його виступ опубліковано у багатьох ЗМІ. Позивач вказує на те, що поширену інформацію викладено у формі фактичних тверджень, вона порушує презумпцію невинуватості та не відповідає дійсності, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 він не знаходився на місці затримання правоохоронцями ОСОБА_11 внаслідок захворювання, не міг повноцінно рухатися та чинити опір працівникам СБУ. Посилаючись на те, що поширена інформація є неправдивою, принижує його честь і гідність, порушує його немайнові права, формує негативну суспільну оцінку щодо його професійної та ділової якості, позивач просить суд задовольнити пред`явлені вимоги.

Ухвалою судді від 07.12.2018 у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

12.08.2019 представник відповідача Генеральної прокуратури України Конакова В., до суду подала відзив, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки виступ Генерального прокурора України є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. У виступі Генеральним прокурором України проінформовано народних депутатів України та суспільство про факт реєстрації кримінального провадження за фактами подій, що мали місце при затриманні ОСОБА_11 , проте не стверджувалося про вчинення позивачем кримінального правопорушення. Таке твердження Генерального прокурора України ґрунтувалося на даних досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001263 від ІНФОРМАЦІЯ_1 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 343, ч. 2 ст. 186 КК України. Також вказав, що доводи позову про те, що Генеральним прокурором України констатовано причетність позивача до незаконних дій, що виразились у перешкоджанні правоохоронцям при затриманні ОСОБА_11 , не відповідають обставинам справи, є надуманими, і довільним трактуванням висловів Генерального прокурора України поза їх дійсного змісту та контексту.

Ухвалою судді від 26.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити.

Представник відповідача Офісу Генеральної прокурора в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом строк.

Суд, заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 3, 28 Конституції України, честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що Генеральний прокурор України, виступаючи ІНФОРМАЦІЯ_1 на засіданні Верховної Ради України, серед іншого, зазначив наступне: «Ми вважаємо також кримінальними дії всіх осіб, які перешкоджали законним діям правоохоронців Служби безпеки України щодо захисту Української держави, і про це вже зареєстровано кримінальні провадження. Серед них чинні народні депутати України: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Звичайно, зараз я не можу говорити про будь-які підозри, але слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям, що призвели до втечі з-під варти людини, яка обґрунтовано має отримати підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину проти українського народу та Української держави. Вважаю, що це має бути припинено», що підтверджується протоколом засідання Верховної Ради України від ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 48-49).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що поширена відповідачем інформація є неправдивою, принижує його честь і гідність, дискредитує його в очах суспільства, порочить його ділову репутацію, формує негативну суспільну оцінку щодо його професійної та ділової якості.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Крім того, згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Суд погоджується з доводами відповідача Генеральної прокуратури України, що твердження Генерального прокурора України ґрунтувалося на даних досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001263 від ІНФОРМАЦІЯ_1 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 343, ч. 2 ст. 186 КК України. На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві.

Як вбачається із повного тексту виступу Генерального прокурора України з приводу зазначених подій, його вислів «Також кримінальними діями ми вважаємо... діяння всіх осіб, які перешкоджали законним діям по захисту української держави правоохоронцями. Серед них діючих народних депутатів...» є оціночними судженнями, оскільки йдеться про ймовірність наявності складу кримінального правопорушення у діях саме всіх осіб, які могли бути причетні до згаданих подій, у тому числі і позивачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування у кримінальному процесі полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, висновки про вчинення особою кримінального правопорушення є результатом оцінки доказів, зібраних у ході проведення процесуальних дій у межах кримінального провадження.

У своєму виступі Генеральним прокурором України наголошено на відсутності повідомлень про підозру будь-яким особам: «я зараз не можу говорити про будь-які підозри, слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям, що призвели до втечі з-під варти людини, яка обґрунтовано має отримати підозру в скоєнні особливо тяжкого злочину проти українського народу та Української держави». Наведені слова Генерального прокурора України прямо вказують на ту обставину, що оцінку правомірності дій всіх осіб, які були присутні на місці події, у тому числі позивача, буде надано лише після проведення необхідних процесуальних дій, зокрема, і з названими народними депутатами України.

Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що слова «...слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям» є позицією Генерального прокурора України щодо можливого перебігу досудового розслідування, а тому не може вважатись недостовірною інформацією, а також те, що у контексті всього наведеного вислів: «... що привели до втечі з-під варти людини...» слід розцінювати як оціночне судження, оскільки є логічним продовженням вислову: «Кримінальними діями ми вважаємо... діяння всіх осіб, які перешкоджали законним діям по захисту Української держави правоохоронцями». Слова: «…яка обґрунтовано має отримати підозру в скоєнні особливо тяжкого злочину» стосуються не позивача, а людини, яка втекла з-під варти та є учасником справи, а, отже, не зачіпають законних прав та інтересів позивача.

Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація, про спростування якої пред`явлено вимоги, є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною.

Отже, спірна інформація, яку позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією відносно нього є нічим іншим, як оціночним судженням, без втручання у його приватне життя, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності.

Щодо доводів позовної заяви щодо порушення права позивача на презумпцію невинуватості, суд зазначає наступне.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено обов`язок суддів України при розгляді справ застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Аналогічні норми містяться у постановах Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 15) та від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 12).

У справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» Європейський суд з прав людини встановив, що п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться.

Зважаючи на те, що під час виступу на засіданні Верховної Ради України позивача не названо винним у вчиненні злочину, Генеральним прокурором України не порушено принципу презумпції невинуватості, закріпленого у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, положеннями кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати спірну інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі та керуючись п. 15, п.18, п.19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.30 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 16, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 76, 81, 83, 84, 89, 95, 258, 259, 261, 263-266, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недостовірною інформації та зобов`язання її спростування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

відповідач: Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, )

третя особа: ОСОБА_2 (остання відома адреса АДРЕСА_2 , інформація про ідентифікаційний номер - відсутня)

Суддя Р.В. Новак