ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4860/20 Справа № 182/5920/19 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/5920/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 січня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що батько позивача ОСОБА_3 був квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

В квартирі, на теперішній час, зареєстровані позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 , а донька позивача - третя особа у справі ОСОБА_3 - тимчасово знята з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку з навчанням у м. Дніпрі та реєстрацією у гуртожитку ВУЗу.

Квартира АДРЕСА_1 має три окремі кімнати, кухню, ванну, коридор та туалет. Позивач має намір приватизувати кімнату, площею 11 кв.м., його донька ОСОБА_3 - площею 17,4 кв.м. Відповідачці, при цьому, залишається кімната, площею 8 кв.м. У загальному користуванні залишається кухня, ванна, коридор та туалет. ОСОБА_2 не бажає у добровільному порядку визначати порядок користування спірною квартирою, чим позбавляє позивача та доньку права на приватизацію житла.

Посилаючись на те, що для звернення у відповідні органи необхідно зазначати конкретне приміщення квартири, позивач просив суд: визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , визначивши йому у користування житлову кімнату, площею 11 кв.м., його доньці ОСОБА_3 житлову кімнату, площею 17,4 кв.м., а кімнату з балконом, площею 8,1 кв.м., залишити відповідачці ОСОБА_2 , ванну, коридор, туалет, кухню залишити у спільному користуванні.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зокрема, на думку апелянта, судом не було надано належної оцінки тому факту, що між позивачем та відповідачкою, а також померлим батьком позивача, був судовий спір щодо користування квартирою, за наслідками розгляду якого ОСОБА_3 було вселено у квартиру на підставі рішення суду, а тому суд не мав правових підстав для врахування, як належного доказу по справі, Акт ТОВ КК «Домко-Нікополь» від 18.04.2019 року щодо його не проживання у квартирі з 2013 року. При цьому, позивач не погоджується з висновком суду про те, що він не зареєстрований у спірній квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися та про причини своєї неявки суд не повідомили, що не перешкоджає розглядові справи.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Згідно ч. 2, 3 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Статтею 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників справи повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи та визначено, що якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Як слідує з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було, у встановленому Законом порядку, направлено на зареєстровані адреси місця проживання учасників справи, зазначені ними у заявах по суті як адреси їх фактичного місця проживання, судові повідомлення про призначення справи до розгляду на 14 годину 20 хвилин 14 квітня 2020 року.

Відповідачка ОСОБА_2 отримала судове повідомлення 27 березня 2020 року, про що проставлена відповідна відмітка у зворотному поштовому рекомендованому повідомлення, тоді як поштове відправлення на ім`я позивача ОСОБА_3 повернулося до суду із відміткою відділення поштового зв`язку про «відсутність адресата», що вважається належним врученням судового повідомлення.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.12.1986 року ОСОБА_3 , на підставі рішення виконавчого комітету № 641 від 19.12.1986 року, видано ордер № 2168 на право зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.11).

На даний час особовий рахунок після смерті квартиронаймача ОСОБА_3 не переоформлений.

Згідно з наданою позивачем світлокопії довідки ТОВ КК «Домком-Нікополь» № 417 від 26.04.2019 року, у спірній квартирі разом із ОСОБА_3 був з 11.01.1990 року зареєстрований його син ОСОБА_1 та з 29.03.2001 року дружина ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49), а його донька, третя особа по справі ОСОБА_3 , має місце реєстрації у м. Дніпрі (а.с.50).

Згідно документів виконавчого провадження № 36212396, між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був судовий спір, за результатами розгляду якого Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області ухвалене рішення від 14 січня 2013 року, яким вселено ОСОБА_1 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.68-69).

Відповідно до акту державного виконавця від 29.01.2013 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 добровільно виконали вимоги виконавчого документа та передали ключі від спірної квартири та постановою від 01.02.2013 року виконавче провадження закінчено.

Згідно наданої світлокопії акту №106 від 18.04.2019 року, затвердженого КК"ДОМКОМ Нікополь" (а.с.67), ОСОБА_1 , зі слів сусідів, не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2013 року і по теперішній час.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартиронаймачем спірного житла рахується ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , особові рахунки після його смерті не переоформлені, а позивач ОСОБА_3 у квартирі не зареєстрований та фактично не проживає, а тому житлові права позивача ОСОБА_3 не порушені та судовому захисту не підлягають. При цьому, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_3 щодо визначення в користування його доньці ОСОБА_4 у спірній квартирі кімнати, площею 17,4 кв.м., судовому розгляду не підлягають, оскільки вона не є позивачем по справі, з самостійними вимогами не зверталася, та будь-яких доказів на підтвердження своїх повноважень на ведення справ у суді від її імені суду позивачем не надано.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення № 2168 від 30.12.1986 року ОСОБА_3 на родину з чотирьох осіб: його, дружину - ОСОБА_5 , доньку - ОСОБА_6 та сина - позивача ОСОБА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету № 641 від 19.12.1986 року, виділена в користування квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 59 кв.м, житлова площа - 36,3 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат: кімната № 7 , площею 8,10 кв.м, кімната № 5 , площею 11,10 кв.м, кімната № 4 , площею 17,4 кв.м, кухня 8,4 кв.м, ванна кімната 2,1 кв.м , вбиральня 1,30 кв.м , коридор 8,6 кв.м, комори 0,7 кв.м та 0,5 кв.м. Квартира обладнана балконом, вихід на який здійснюється з кімнати № 4 та лоджією, вихід на яку здійснюється з кімнати № 5 (а.с. 7, 13), тобто наймачем цієї квартири є ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.11) та питання щодо зміни договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї, у порядку статті 106 ЖК України, на теперішній час не вирішено, тобто позивач ОСОБА_4 продовжує зберігати за собою правовий статус члена сім`ї наймача спірної квартири.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно даних, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень по цивільній справі № 182/3416/19 Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області постановлено рішення від 09 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 09 січня 2020 року, та яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Зазначеним судовим рішення встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Квартира є державної форми власності, квартиронаймач вищезазначеної квартири є ОСОБА_3 , тобто судовим рішенням між тими ж самими сторонами, яке набрало законної сили, встановлено факт реєстрації позивача ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Крім того, згідно паспорту громадянина України Серії НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1 , з 11.01.1990 року (а.с. 15-16), а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції в цій частині.

За таких обставин, позивач ОСОБА_4 є членом сім`ї наймача ОСОБА_3 та користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно статті 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору, спір може бути вирішено в судовому порядку.

Отже, ОСОБА_4 , як член сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 , вправі ставити перед судом питання про встановлення порядку користування цією квартирою, а тому висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог у зв`язку з тим, що житлові права позивача ОСОБА_4 не порушені та судовому захисту не підлягають, є помилковими.

Разом з тим, у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з подальшими змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї, або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових мов.

Згідно статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира складається із трьох кімнат різною площею (кімната № 7 , площею 8,10 кв.м, кімната № 5 , площею 11,10 кв.м, кімната № 4 , площею 17,4 кв.м,), однак позивачем ставиться питання про виділення у користуванні відповідачки ОСОБА_2 житлової кімнати, площею 8,10 кв.м, тобто найменшої кімнати у квартирі, яка навіть не забезпечує останній норми жилої площі в Україні.

З урахуванням того, що спірна квартира складається із трьох кімнат різною площею та відповідачка ОСОБА_2 категорично заперечує проти виділення їй кімнати найменшою площею, на чому наполягає позивач, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки задоволення позовних вимог, в обраний позивачем спосіб, порушить житлові праві відповідачки ОСОБА_2 , що є неприпустимим та суперечить основоположним принципам правосуддя щодо законності та справедливості судових рішень.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, вимоги позивача ОСОБА_4 щодо визначення в користування його доньці ОСОБА_4 у спірній квартирі кімнати, площею 17,4 кв.м., судовому розгляду не підлягають, оскільки вона не є позивачем по справі, з самостійними вимогами не зверталася, та будь-яких доказів на підтвердження своїх повноважень на ведення справ у суді від її імені суду позивачем не надано, тоді як, згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, та у часник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, третя особа у справі ОСОБА_4 жодних позовних заяв до суду не подавала та не ставила перед судом питання наявність у неї права на користування спірної квартирою та виділ їй, у зв`язку з цим, окремої кімнати у користування.

Доводи позивача ОСОБА_4 про порушення його права на приватизацію квартири колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація квартири чи окремої кімнати в ній здійснюється відповідно до вимог цього Закону, а також Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року й не залежить від встановленого порядку користування нею.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 1 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», приватизація кімнат у квартирах здійснюється там, де мешкають два і більше наймачів, тоді як в спірній квартирі є тільки один основний наймач - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач у справі, який зареєстрований в ній та користуються нею, окремого статусу наймача не має.

Отже, дійшовши вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково послався на відсутність у позивача ОСОБА_4 права на звернення до суду з таким позовом та недоведення порушення його житлових прав, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року - змінити у мотивувальній частині, виклавши його у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: