РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/197/20

Провадження № 22-ц/4815/1017/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Тхоревський С.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Рівненська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року (ухвалене у складі судді Першко О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Славута, Хмельницької області помер її дядько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вона, як єдиний спадкоємець за заповітом, своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Січової Т.І., якою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки спірної квартири.

Зазначає, що вищезазначена квартира належала ОСОБА_2 , так як квартира була ним приватизована у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Департаментом міського господарства міської Ради народних депутатів 25 листопада 1996 року. У свідоцтві про право власності на житло зазначено, що квартира належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та члену його сім`ї ОСОБА_3 .. Однак, ОСОБА_3 , батько ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за 15 років до видачі свідоцтва про право власності на житло в 1996 році. Яким чином померлий ОСОБА_3 був включений у приватизацію квартири та зазначений у свідоцтві про право власності на квартиру як співвласник квартири їй не відомо, не було це відомо і ОСОБА_2 , який вважав себе одноособовим власником квартири.

Також вказує, що у жовтні 2017 року ОСОБА_2 вирішив відчужити належну йому квартиру і йому стало відомо, що співвласником квартири є його батько ОСОБА_3 .. Після цього ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Рівненської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання приватизації квартири недійсною, в якому просив суд визнати незаконним наказ Департаменту міського господарства Рівненської міської ради від 28 листопада 1996 року № 455 в частині приватизації ОСОБА_3 спірної квартири, а також скасувати свідоцтво про право власності на житло від 28 листопада 1996 року, видане Департаментом міського господарства Рівненської міської ради в частині належності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , провадження у справі було закрито.

Вважає, що оскільки ОСОБА_2 добросовісно, відкрито, безперервно з 1996 року, вважаючи себе законним власником, володів спірною квартирою, то є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири за набувальною давністю як спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 ..

Просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не є володільцем, який добросовісно заволодів спірною квартирою.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 правомірно став володільцем квартири, так як оформлення документів, перевірка правомірності, законності підстав їх надання та правомірність передачі квартири у власність покладалась і здійснювалась відповідними органами та підприємствами, що були створені органами місцевого самоврядування, тому не має підстав стверджувати, що ОСОБА_2 неправомірно та протизаконно було передано у власність квартиру та що йому про це було достовірно відомо.

Стверджує, що ОСОБА_2 добросовісно набув майно, відкрито та безперервно з 1996 року володів 1/2 часткою квартири, оскільки з часу отримання квартири з 13 лютого 1981 року він постійно проживав та був зареєстрованій в квартирі, сплачував комунальні послуги.

На даний час неможливо встановити яким чином було проведено приватизацію частки спірної квартири на ОСОБА_3 , який помер за 15 років до її проведення, а саме чи через зловживання, халатність посадових осіб чи причетність до цього ОСОБА_2 ..

Вважає, що відповідальність за передачу 1/2 частки спірної квартири у власність померлій особі, шляхом приватизації, покладається на відповідача, а саме на органи, які були наділені відповідними приватизаційними повноваженнями. Рішення приватизаційного органу про передачу квартири недійсним не визнавалось та не скасоване.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 листопада 1996 року в КП РМБТІ, як до підприємства, яке здійснює підготовку документів по приватизації державного житлового фонду, звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із замовленням по приватизації квартири АДРЕСА_1 . До замовлення ними було додано встановленого зразка заява на приватизацію квартири та встановленого зразка довідка про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, завірена підписом та печаткою керівника ЖЕК №4, в якій вказано зазначених осіб.

З заяви на приватизацію квартири від 20 листопада 1996 року слідує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять оформити передачу в приватну власність квартири, що займає ОСОБА_2 з членом сім`ї на умовах найму. Згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» його сім`ї встановлена пільга по безоплатній передачі житла: 2 кім., 2 чол.. Уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_2 , який несе юридичну відповідальність за власні підписи членів сім`ї. До заяви додано документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанні у власність житла та довідку про склад сім`ї. На заяві містяться підписи із зазначенням паспортних даних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення від 19 листопада 1996 року, яка завірена підписом та печаткою керівника ЖЕК №4, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

З розрахунків площі і вартості квартири, що приватизується від 28 листопада 1996 року, слідує, що основним квартиронаймачем квартири по АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , площа квартири складає 47,70 кв.м., кількість мешканців в квартирі 2 чол., розмір площі, що підлягає безоплатній приватизації: 21,00х2+10,00+52,00 кв.м..

На підставі вказаних документів 28 листопада 1996 року Департаментом міського господарства міської Ради народних депутатів було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_2 та члену його сім`ї ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира по АДРЕСА_2 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_2 , відповідальний за ведення якої був ОСОБА_2 , слідує, що у вказаній квартирі з 13 лютого 1981 року були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який знятий з реєстрації 08 січня 1997 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05 серпня 1981 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рівки, Славутського району Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 04 квітня 2018 року Славутським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області.

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т.І. від 12 листопада 2018 року слідує, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 є ОСОБА_1 .. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Рівненської міської ради народних депутатів 28 листопада 1996 року, згідно з наказом від 28 листопада 1996 року, №455, зареєстрованого в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації 12 грудня 1996 року в реєстровій книзі №90-24-24984.

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №144964654 від 12 листопада 2018 року слідує, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 добросовісно, відкрито, безперервно з 1996 року, вважаючи себе законним власником, володів спірною квартирою, тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири за набувальною давністю як спадкоємцем за заповітом спадкодавця ОСОБА_2 .

Аналогічні мотиви містяться і в поданій апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі заяви на приватизацію квартири від 20 листопада 1996 року, яка підписана від імені ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за 15 років до подання такої заяви та від імені ОСОБА_2 , який ніс юридичну відповідальність за власні підписи членів сім`ї, про що вказано в заяві, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», з розрахунку житлової площі на 2 осіб, було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_2 та член його сім`ї ОСОБА_3 (будучи померлим) безоплатно набули право власності на квартиру по АДРЕСА_2 .

До вказаної заяви було додано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення від 19 листопада 1996 року, в якій вказано, що у спірній квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який на момент подачі такої заяви та складення довідки помер, про що ОСОБА_2 не було повідомлено орган приватизації.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що на момент отримання Свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1996 року та отримання ОСОБА_2 майна у виді 1/2 частки спірної квартири, яка по правовстановлюючим документам належить ОСОБА_3 , тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, ОСОБА_2 знав про неправомірність заволодіння ним майном.

Щодо доводів представника позивача про те, що ОСОБА_2 правомірно став володільцем квартири, так як оформлення документів, перевірка правомірності, законності підстав їх надання та правомірність передачі квартири у власність покладалась і здійснювалась відповідними органами та підприємствами, що були створені органами місцевого самоврядування, а не ОСОБА_2 , суд зазначає, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

ОСОБА_2 при подачі заяви на приватизацію квартири мав повідомити орган приватизації, що його член сім`ї ОСОБА_3 вже як 15 років помер, а відтак не має права на приватизацію житла, що ним здійснено не було. Як ним не було це здійснено і при подальшому володінні майном.

За таких обстави, ОСОБА_2 не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном.

Відсутність добросовісності в діях ОСОБА_2 під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири за набувальною давністю, як спадкоємця за заповітом спадкодавця ОСОБА_2 ..

Наведені в апеляційній скарзі доводи вищевказаних висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на власному баченні обставин справи та власному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 жовтня 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.