Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 638/3055/17

провадження № 61-988св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Наказом від 26 серпня 2016 року № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області його звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. В подальшому заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року по справі № 638/15836/16-ц, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року, було визнано незаконним наказ від 26 серпня 2016 року № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення його з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, скасовано цей наказ, поновлено його на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 36 559,86 грн без урахування обов`язкових податків та платежів.

Позивач зазначає, що оскільки заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було прийняте 27 січня 2017 року (п`ятниця) майже під кінець робочого дня, то він мав бути поновлений на роботі в понеділок 30 січня 2017 року. В неділю, 29 січня 2017 року він занедужав, але оскільки був вихідний день він звернувся до лікаря лише наступного дня та йому було відкрито лікарняний.

09 лютого 2017 року після одужання та отримання лікарняного листа, він прибув до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області для поновлення на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, однак отримав копію наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 31 січня 2017 року № 21-к про звільнення його з посади за прогул.

Позивач вважає таке звільнення незаконним, а тому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова ОСОБА_1 від 31 січня 2017 № 21-К, поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2018 року в складі судді Грищенко О. І. позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова ОСОБА_1 від 31січня 2017 року № 21-К. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2017 року по 04 грудня 2017 року включно в розмірі 94 244,37 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова було здійснено відповідачем з порушенням встановленого законом порядку, оскільки звільнено в період перебування позивача на лікарняному. При цьому суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2017 року по 04 грудня 2017 року з урахуванням того, що 05 грудня 2017 року позивач працевлаштувався на іншу роботу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 серпня 2018 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2017 року по 28 серпня 2018 року в розмірі 172 706,19 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із того, що часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Харківській області після звільнення є період з 09 лютого 2017 року по день ухвалення рішення про його поновлення на посаді - 28 серпня 2018 року. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню не по 05 грудня 2017 року, що є днем працевлаштування позивача на іншу роботу, а по 28 серпня 2018 року, що є днем поновлення позивача на посаді.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року, Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, визначаючи період вимушеного прогулу, безпідставно виходив із того, що працевлаштування позивача на іншу роботу не є закінченням строку вимушеного прогулу. При цьому апеляційний суд дійшов таких висновків з посиланням на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, однак не врахував, що фактичні обставини в зазначеній постанові різняться від обставин, установлених у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження, посилаючись на те, що зазначена справа є малозначною.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта розташовані серед Загальних положень процесуального закону, суд має право віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому за змістом пункту 1 частини шостої цієї статті зазначені в ньому справи є малозначними в силу закону, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, а зазначені в пункті 2 частини шостої цієї статті справи можуть бути віднесені до категорії малозначних судом, виходячи з його дискреційних повноважень.

В цій справі серед позовних вимог позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, за якими неможливо визначити ціну позову, а тому справа не може бути віднесена до категорії малозначних на підставі пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також в матеріалах справи відсутні дані про те, що суди попередніх інстанції віднесли цю справу до категорії малозначних як справу незначної складності на підставі пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Ураховуючи викладене клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження не підлягає задоволенню, оскільки при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області Верховний Суд не встановив підстав для віднесення справи до категорії малозначних.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до наказу від 22 травня 2015 року № 38-к ОСОБА_1 працював начальником Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова.

Наказом від 26 серпня 2016 року № 116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року, було визнано незаконним наказ від 26 серпня 2016 року №116-к Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, скасовано цей наказ, поновлено позивача на посаді начальника Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова та стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 36 559,86 грн без урахування обов`язкових податків та платежів.

На виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2017 року наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 30 січня 2017 року № 19-к ОСОБА_1 було поновлено на роботі.

31 січня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за прогул наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 31 січня 2017 року № 21-к.

Суди встановили, що у період з 30 січня 2017 року по 09 лютого 2017 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності, виданим 30 січня 2017 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказаний висновок зазначений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18).

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив із того, що ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 31 січня 2017 року з ініціативи роботодавця, тобто в період непрацездатності позивача і перебування на лікарняному з 30 січня 2017 року по 09 лютого 2017 року, тому при звільненні ОСОБА_1 було допущено порушення норм трудового законодавства, у зв`язку із чим він підлягає поновленню на роботі.

При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Харківській області після звільнення є період з 09 лютого 2017 року по день ухвалення рішення про поновлення на роботі 28 серпня 2018 року, тому саме цей період і є вимушеним прогулом за який провів нарахування середнього заробітку.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд неправильно визначив період вимушеного прогулу, так як не врахував того, що позивач 05 грудня 2017 року працевлаштувався та помилково послався на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалене у справі судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Судові рішення в частині позовних вимог про скасування наказу і поновлення на роботі не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядаються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко