22-ц/804/1548/20
221/4929/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/4929/18

Номер провадження 22-ц/804/1548/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання Галстян Г.Г.,

сторони :

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року, у складі судді Мохова Є.І.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору без номеру від 26 листопада 2010 року банк, надав відповідачу кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, заборгованість за кредитним договором станом на 31 травня 2018 року виникла в сумі 36348,23 грн, з яких: заборгованість за кредитом 1947,42 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 31693,75 грн, заборгованість за пенею та комісією - 500 грн, штраф фіксована частина - 500 грн, штраф процентна складова 1707,06 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 36348,23 грн та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту за договором без номеру від 26 листопада 2010 року в сумі 1947,42 грн. У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ

«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачений судовий збір в розмірі 94,26 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні суми, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає необґрунтованими висновки суду про відмову у позові про стягнення заборгованості по процентам, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є безпідставними.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; клопотання про відкладення розгляду справи не подали; просили вирішити спір у їх відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Отже, судове рішення переглядається тільки в частині доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому зазначало, що між банком та відповідачем 26 листопада 2010 року укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами указаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30, 00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, Правилами користування платіжною карткою, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало ОСОБА_1 кредит у розмірі встановленому договором.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 31 травня 2018 року утворилася заборгованість в розмірі 36348,23 грн., з яких: заборгованість за кредитом 1947,42грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 31693,75 грн., заборгованість за пенею та комісією- 500 грн., штраф фіксована частина -500 грн., штраф процентна складова 1707,06 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві позичальника на видачу кредиту від 26 листопада 2010 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язань. Свої висновки суд обґрунтував правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

З висновками суду погодитися не можна.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як вбачається з позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК», позивач обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за процентами посилався на те, що такі умови договору були узгоджені між сторонами і оскільки ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, вона погодилася на встановлені Тарифи банку, які передбачали оплату процентів, пені та комісії, а також штрафу на користь позивача.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по процентам позивач надав суду першої інстанції анкету-заяву від 26 листопада 2010 року, з якої вбачається, що боржник приєдналася до Тарифів банку, довідку про умови кредитування з підписом відповідача, розрахунок заборгованості за процентами, виписку про рух коштів по рахунку відповідача за період з 18 березня 2015 року по 27 грудня 2019 року(а.с.101-102).

Отже, вказані докази підлягали оцінці судом першої інстанції відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, яка визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У письмових поясненнях на позов ОСОБА_1 не заперечувала проти наявності кредитного договору з АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак посилалася на недостатність, неналежність та недопустимість доказів, представлених позивачем щодо отриманих кредитних коштів в розмірі 2000 грн, необґрунтоване збільшення позивачем самостійно без узгодження з нею розміру процентної ставки з 30,00% до 43,20%, необхідність врахування при розгляді справи положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який передбачає мораторій на нарахування банком пені та штрафів (а.с.84-86).

З урахуванням пояснень сторін, викладених письмово суду першої інстанції, представлених доказів та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення заборгованості по процентам, як таке, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним, оскільки вимоги банку до відповідача щодо стягнення процентів були обґрунтованими.

Тому, рішення суду першої інстанції про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам підлягає скасуванню.

Разом з тим, з заяви ОСОБА_1 поданої суду першої інстанції, вбачається, що свої вимоги про погашення заборгованості позивач пред`явив до неї за межами строку позовної давності і тому, вирішуючи спір відповідач просила застосувати строки позовної давності до вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.58).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження 14-96цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З наведеного вбачається, що суд застосовує позовну давність у тих випадках, коли є підстави для задоволення позовних вимог, проте позивачем було пропущено передбачений законом строк для звернення до суду.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.3, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Встановлено, що кредитний договір було укладено 26 листопада 2010 року і відповідач отримала кредитну картку.

Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», строк дії кредитної картки № НОМЕР_1 , виданої 19 вересня 2011 року, визначено до травня 2015 року; останній платіж в рахунок виконання умов кредитного договору по погашенню процентів ОСОБА_1 здійснила 25 липня 2014 року на суму 46,17 грн (а.с.5зв.,100).

Оскільки загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлений у три роки, позов до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано 24 липня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, отже це свідчить про те, що позивач пропустив строки звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по процентам, як з часу останнього платежу, так і закінчення строку дії кредитної картки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом установлено, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а. с. 58).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається зі справи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» при зверненні до суду були також заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафу за порушення умов виконання кредитного договору.

Не погоджуючись з рішенням суду про відмову у позові в цій частині, позивач просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення вимог.

Ці доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , пред`явлені до суду у липні 2018 року не ґрунтуються на законі.

Зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , як на час укладення договору, так і на теперішній час проживає в м.Волноваха Донецької області.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим.

Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Разом з тим заборона щодо нарахування пені на основне зобов`язання фізичним особам - позичальникам потребує сукупність умов, а саме: 1) необхідність реєстрації; 2) необхідність постійного місця проживання боржника.

На виконання ч. 6 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 5 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив всі банки про необхідність неухильно дотримуватися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання.

Також на виконання ч. 5 ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, де зазначено і м.Волноваха Донецької області та де проживає відповідач.

Отже, з урахуванням наведених норм права, апеляційний суд вважає, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не вправі був нараховувати відповідачу заборгованість за пенею та штрафи, оскільки законом це заборонено, а тому, доводи апеляційної скарги в цій частині про необхідність стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафів, є неспроможними.

Тому, колегія суддів, дійшовши висновку про безпідставність вимог банку в цій частині, не погоджується з підставами відмови у позові в цій частині суду першої інстанції і вважає необхідним скасувати судового рішення від 28 лютого 2020 року, в межах вимог про стягнення пені та штрафів та відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення заборгованості за пенею та штрафів (фіксована частина та процентна складова) за безпідставністю вимог.

У зв`язку з відмовою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні вимог до ОСОБА_1 , понесені позивачем судові витрати у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам, заборгованості за пенею та комісією, штрафів -скасувати.

У задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 31 693,75 грн, заборгованості за пенею та комісією 500 грн, штрафу 500 грн (фіксована частина) та штрафу 1707,06 грн (процентна складова) за кредитним договором без номеру від 26 листопада 2010 року - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 17 квітня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

О.М. Пономарьова

С.А. Попова