Номер провадження: 22-ц/813/4116/20
Номер справи місцевого суду: 520/1675/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання банківських послуг

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 92518,89 грн. за кредитним договором № б/н від 09.08.2010 року та судові витрати в сумі 1600,00 грн.

У червні 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання банківських послуг від 09.08.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (Том І: а.с. 56-64).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання банківських послуг відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Банку задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити ВТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

В судове засідання, призначене на 09.04.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

06.03.2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 , у якій вона просить суд проводити розгляд справи без її участі та участі її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує лише в частині відмови в їх позовних вимогах до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2009 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з Анкетою-заявою, згідно з якою виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 4000,00 грн. та процентною ставкою за кредитом 2,5% на місяць на залишок заборгованості /а.с.155-156/. Вказана Анкета-заява містить припис «Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, прошу відкрити рахунок і надати перераховані нижче послуги». Номер картки НОМЕР_2 . Дата відкриття рахунку 29.12.2009 року.

09.08.2010 року відповідач ОСОБА_1 знову звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з Анкетою-заявою. Вказана Анкета-заява містить припис «Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, виявляю бажання оформити на своє ім`я». При цьому не зазначено, яку саме карту бажає оформити відповідач.

До позовної заяви представником позивача додано Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09.08.2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31.10.2016 року /а.с.12-13/. Відповідно до вказаного розрахунку загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 19665,51 грн., загальний залишок заборгованості за відсотками 65571,53 грн., в т.ч.: залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість 978,96 грн., залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість 64592,57 грн., заборгованість за пенею та комісією 2400,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 4881,85 грн., разом 92518,89 грн. При цьому вказаний розрахунок здійснено за період з 04.01.2013 року по 31.10.2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», районний суд виходив з того, що докази, які надані стороною позивача не є достатніми для підтвердження позовних вимог в сенсі ст. 80 ЦПК України, а в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредиту, тому суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Так, згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що 09.08.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору, банк надав суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 09.08.2010 року (Том І: а.с. 14), копію її паспорту (Том І: а.с. 15), Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (Том І: а.с. 16), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (Том І: а.с. 17-40) та розрахунок заборгованості (Том І: а.с. 12-13),

Однак, надані ПАТ КБ «Приватбанк» документи не підтверджують погодження сторонами усіх умов кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, ані Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (Том І: а.с. 17-40) не містять підпису ОСОБА_1

Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію. Заява не містить даних про умови кредитування.

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому, апеляційний суд вважає зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви представником позивача додано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09.08.2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31.10.2016 року /а.с.12-13/.

Відповідно до вказаного розрахунку загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 19665,51 грн., загальний залишок заборгованості за відсотками 65571,53 грн., в т.ч.: залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість 978,96 грн., залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість 64592,57 грн., заборгованість за пенею та комісією 2400,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 4881,85 грн., разом 92518,89 грн. При цьому вказаний розрахунок здійснено за період з 04.01.2013 року по 31.10.2016 року.

Тому, суд першої інстанції вірно зазначив, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Так, позивачем до суду надано виписку за період з 09.08.2010 року по 13.02.2017 року по основній карті НОМЕР_3 , основній карті: НОМЕР_4 а.с.95-108/. При цьому кредитний ліміт у вказаній виписці зазначено в розмірі 19230,00 грн.

Разом з тим, з копії анкети заяви від 09.08.2010 року, підписаної ОСОБА_1 , вбачається, що бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна»/GOLD становить - 7000 грн., а з наданих банком до суду документів не вбачається, що кредитний ліміт, встановлений кредитним договором №б/н від 09.08.2010 року змінювався.

Матеріали справи містять надані представником позивача довідки без дати видачі, підпису та печатки, а саме:

1) довідку, згідно з якою між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н від 04.01.2013 р., за яким було надано наступні картки: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_2 . Дата відкриття вказаних карток зазначена 04.01.2013 року. Термін дії 11/16 /а.с.111/.

2) довідку, згідно з якою між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н від 29.12.2009 р., за яким було надано наступні картки: НОМЕР_2 , дата відкриття 29.12.2009, термін дії 11/13;

610575, дата відкриття 16.09.2010, термін дії 03/14;

186530, дата відкриття 15.12.2010, термін дії 12/12;

063776, дата відкриття 04.01.2013, термін дії 11/16;

515528, дата відкриття 18.03.2013, термін дії 12/16 /а.с.157/.

Частиною 2 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Вищезазначені довідки, подані суду без належного засвідчення та, крім того, відомості, викладені в них є суперечливими, а з наданих фотокарток відповідача ОСОБА_1 з кредитними картками взагалі не вбачається які картки та відповідно до якого договору отримувала відповідач ОСОБА_1 , тому суд вірно зазначив про неналежність цих доказів.

Таким чином, судом вірно встановлено, що розрахунок заборгованості не є належним доказом, а з виписки по рахунку, наданій представником позивача, неможливо встановити, якого саме договору та якої картки вона стосується. Крім того, розбіжності в зазначенні розміру кредитного ліміту в анкетах-заявах та виписці по рахунку не дають можливість встановити розмір виданого відповідачу кредиту, оскільки єдиний бажаний ліміт кредиту в розмірі 7000 грн., який зазначений в анкеті-заяві від 09.08.2010 року відповідачеві, відповідно до розрахунку, не надавався.

При цьому з розрахунку заборгованості наданого до суду апеляційної інстанції зазначено кредитний ліміт на 23.09.2010року 10грн., а розрахунок зроблено за період з 20.03.2013 року по 31.08.2018 року , де зазначено зовсім інший розмір заборгованості.

Оскільки в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредиту, суд вірно вважав, що докази, надані стороною позивача не є достатніми для підтвердження позовних вимог в сенсі ст. 80 ЦПК України та повністю спростовують висновки суду про отримання відповідачем кредиту в розмірі 25000 тисяч гривень.

Доводи апеляційної скарги про те що укладений кредитний договір з відповідачем є договором приєднання та його умови визначаються однією стороною одноособово і викладаються у певних формулярах або стандартах є неспроможними з огляду на наступне.

Колегія вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 102З-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання банківських послуг- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.04.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда