ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 квітня 2020 року

м. Харків

справа №641/6378/19

провадження № 22-ц/818/1938/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року, у складі судді Григор*єва Б.П., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із його втратою внаслідок відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації понад встановлені законом строки.

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги посилався на те,, що в період праці в органах міліції в 2003 році йому була надана двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 . Квартира надана відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР та мала статус службової. Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.04.2013 року № 202 зазначена квартира були виключена з числа службової житлової площі та його визнано наймачем зі складом сім`ї: ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - донька, ОСОБА_5 - донька. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкові від 23.04.2018 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Також рішенням суду від 22.02.2019 року з нього стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 . Починаючи з 17.12.2017 року відповідачі в квартирі не проживають, однак продовжують бути в ній зареєстрованими. З цього ж часу особисті речі відповідачок в квартирі відсутні, вони не сплачують комунальні послуги, обов`язки по утриманню житла не виконують. Перешкод в користуванні жилим приміщення він відповідачкам не чинив. Факт реєстрації відповідачів порушує його право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості оформити субсидію, самостійно укладати цивільно-правові договори щодо зазначеної квартири. Відповідачки в спірній квартири не проживають більше шести місяців без поважних причин. В зв`язку з чим він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що відсутність відповідачів строком більш ніж шість місяців за місцем реєстрації без поважної причини та відсутність їх заяви на продовження цього строку є підставою для позбавлення права користування зазначеним житловим приміщенням. Судом першої інстанції при ухваленні рішення не взято до уваги ті обставини, що відповідачі під час судового засідання самі вказували, що позивач не чинив перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою, крім того, суд не прийняв до уваги факт визнання відповідачами позову.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 202 від 10.04.2013 року двохкімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 виключено з числа службової. ОСОБА_1 визнаний наймачем зазначеної квартири зі складом сім`ї з 4х чоловік: ОСОБА_1 наймача, ОСОБА_2 дружини, ОСОБА_3 доньки, ОСОБА_5 доньки.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.04.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.02.2019 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 у розмірі ј частини з усіх видав доходу щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вовчанськ Харківської області, батьками зазначені: батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_7 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

Згідно акту складеного ОСОБА_1 в присутності мешканця квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8 та мешканця квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 17.12.2017 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім*ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 17.12.2017 року і на підтвердження цього факту надав суду акт про фактичне не проживання відповідачок за спірною адресою.

Між тим, з пояснень відповідачів вбачається, що вони не проживають у спірному житловому приміщенні, через конфліктні взаємовідносини із ОСОБА_1 . Відповідачі іншого житла не мають.

Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, доказів того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла та не мають поважних причин не проживання за місцем реєстрації суду не надано.

Позивач та його представник звертають увагу на той факт, що відповідачі фактично визнавали позов, що не враховано судом.

Зазначені доводи не спростовують висновків суду, яким встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин.

В судовому засіданні позивач не заперечував, що ОСОБА_2 виказувала бажання повернутися до квартири, однак він заперечував, оскільки таке бажання відповідач висловила в образливій для нього формі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна