РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 567/993/19

Провадження № 22-ц/4815/494/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2020 року у складі судді Назарука В. А., ухвалене в м. Острозі Рівненської області о 08 годині 29 хвилин, повний текст рішення складено 29 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 35735,05 грн., з яких: 25735,05 грн. - безпідставно отримані кошти, 10000 грн. - моральна шкода. В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 26.03.2015 року на підтвердження зобов`язання купити у відповідача будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , передав йому 1000 доларів США, а відповідач, не будучи власником зазначеного будинку, отримав від нього зазначені кошти та відмовляється їх повертати. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що відповідач, отримавши значну суму грошових коштів, довгий час не передавав йому документи на право власності на зазначений житловий будинок, до якого, як виявилося, жодного відношення не мав, при цьому він, провівши значні матеріальні витрати на ремонтні роботи в будинку та витрати свого часу, не отримав від відповідача у власність зазначений будинок, переніс сильні переживання та душевні страждання, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та моральної шкоди. Відмовлено ОСОБА_2 в стягненні з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 1200 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 1212 ЦК України, за якою особа, котра набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, та обґрунтоване наявністю достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту безпідставного отримання відповідачем від позивача 1 000 доларів США, що тягне за собою обов`язок їх повернення позивачу. Судом, при цьому, враховано положення закону про позовну давність та відповідне клопотання сторони відповідача про її застосування, та відмовлено у задоволенні позовних вимог з міркувань пропуску загального трирічного строку позовної давності. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди місцевий суд виходив з того, що ці вимоги є недоведеними належними й достатніми доказами на підтвердження того, що моральна шкода заподіяна відповідачу діями позивача.

Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу мотивована положеннями ч. 2 ст. 134 ЦПК України, та обґрунтована тим, що заявником не було подано попередній розрахунок суми витрат у передбачений законом строк.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду не фактичним обставинам справи , ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що спірний житловий будинок, в рахунок купівлі якого ним були передані кошти, належав матері дружини відповідача, проте ОСОБА_2 його про це не повідомив. Додає, що у день передачі грошових коштів перевірити документи на вказаний будинок було фізично неможливо, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а також відомостей про цей будинок в Державному реєстрі. Вказує, що позивач не знав і не міг знати, що в майбутньому дружина відповідача не набуде хоча б частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Стверджує, що йому стало достовірно відомо про те, що ні відповідач, ні його дружина не набули у спадок даний будинок вже після постановлення ухвали суду від 25.05.2018 року про затвердження мирової угоди по справі № 567/1437/17. Вважає, що саме з наступного дня після набрання законної сили ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 25 травня 2018 року у справі № 567/1437/17 про затвердження мирової угоди, а саме з 11 червня 2018 року, розпочався строк позовної давності. Доводить, що з позовом до суду у даній справі позивач звернувся 07.08.2019 року, тобто в межах трьох років з моменту, коли дізнався або міг дізнатись про порушення своїх прав та законних інтересів. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Хмарук Юлія Миколаївна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що спір між учасниками справи виник з приводу коштів, сплачених позивачем відповідачу в якості завдатку за придбання житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

Вказане домоволодіння перебувало у власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_3 є її дочка, ОСОБА_4 (дружина відповідача у справі) та ОСОБА_5 (дочка померлого сина ОСОБА_3 ).

Як встановлено в судовому засіданні, 26.03.2015 року позивач передав відповідачу 1000 доларів США в якості завдатку за вказаний житловий будинок з надвірними будівлями з тим, щоб відповідач не продав зазначене майно іншим особам. З того часу позивач отримав в користування зазначений житловий будинок з надвірними будівлями та став ним користуватися, в тому числі проводив ремонтні роботи будинку, надвірних будівель, а також обробляв земельну ділянку.

При цьому, відповідач як на час передачі коштів, так і в подальшому, не був власником зазначеного майна, довіреності від імені своєї дружини з приводу прав на розпорядження цим майном не отримував.

Наведені обставини встановлені під час розгляду цивільної справи №567/1437/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, ухвалою суду було затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до якої сторони домовились про те, що ОСОБА_4 визнає, що до ОСОБА_5 , як до спадкоємця за законом ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , переходить та визнається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 23,8 кв.м., та надвірні будівлі: сарай позначений в техпаспорті літерою "Б" площею 38,9 кв.м.; погріб позначений в техпаспорті літерою "В" площею 13,6 кв.м.; ОСОБА_4 відмовляється від будь-яких вимог щодо спадкування спадкового майна за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 23,8 кв.м. та надвірних будівель: сараю позначеного в техпаспорті літерою "Б" площею 38,9 кв.м.; погребу позначеного в техпаспорті літерою "В" площею 13,6 кв.м. та в подальшому не буде мати жодних претензій майнового чи морального характеру, що стосується спадкування після смерті ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 не має та в подальшому не буде мати будь-яких вимог та претензій до ОСОБА_4 , щодо будь-якого іншого спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_3 та яке переходить до ОСОБА_4 як спадкоємцю за законом, окрім житлового будинку та надвірних будівель, що визначені у пункті 1 мирової угоди.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно з цих підстав було закрито.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що відповідач, не будучи власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , та не маючи жодних документів на представництво інтересів своєї дружини щодо розпорядження цим майном, безпідставно отримав від позивача у справі 1000 доларів США.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, що і має місце в даному випадку. Відсутність правової підстави породжує у набувача майна обов`язок повернення його особі, від якої його отримала.

Частино 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Як встановлено судом та визнано учасниками справи, позивачем було надано в рахунок майбутніх платежів відповідачу 1000 доларів США. Дана обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що оскільки відповідач, не будучи власником житлового будинку з надвірними будівлями, безпідставно отримав від позивача 1000 доларів США за їх відчуження, то у відповідності з положеннями ст.1212 ЦК України, зобов`язаний повернути позивачу 1000 доларів США, як безпідставно набуті кошти.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, учасники справи досягли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 26 березня 2015 року. Про це стверджується позивачем також і в позовній заяві. Саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 09.08.2019 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на будинковолодіння у 2017 році, апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать обставинам справи. Так, апеляційний суд вважає, що при передачі коштів в сумі 1 000 доларів США позивач міг звимагати документи про право власності на майно від відповідача або ж отримати такі відомості з відкритих державних реєстрів чи у сільській раді.

Крім цього, пояснення ОСОБА_2 в суді першої інстанції, які ОСОБА_1 не спростовані, про те, що під час передачі коштів він пояснював позивачу, що не є власником майна, а також твердження самого позивача про те, що при передачі грошей відповідачу припустився помилки, оскільки якби йому було відомо про те, що відповідач не є спадкоємцем померлого власника, то грошових коштів йому не передав би.

Наведені обставини справи вказують на те, що станом на березень 2015 року позивачу було відомо про відсутність у відповідача права власності на будинковолодіння та, відповідно, і правовстановлюючих документів на нього, а тому строку звернення за захистом своїх порушених прав розпочався саме з цієї дати. Звернувшись до суду з даним позовом у серпні 2019 року, він пропустив трирічний строк позовної давності, що, в свою чергу, з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, є підставою для відмови в позові.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване судове рішення постановлено місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 16 січня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Хилевич С. В.