ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивілних справ:

Головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання-Кислиці І.В.

сторони:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами позивачаОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року та додаткове рішення від 29 липня 2020 року які ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 червня 2020 року, додаткового рішення 29 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання вчинити певні дії, який в травні 2019 року уточнив та просив суд спонукати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до укладання зі «Зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 » Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 06 липня 2018р. шляхом визнання Договору укладеним на умовах поданого Зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 Договору в редакції Позивача повністю, з вилученням при цьому з тексту Договору п.2.6, як спірного за наполяганням Відповідача, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» належним чином оформити Додаток №3 до Договору на основі наявної у нього документації.

Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що 10 липня 2016 року співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , прийняли наступні рішення: управлять своїм будинком «Зборами співвласників» та обрати Уповноваженими особами будинку АДРЕСА_1 на час укладання, внесення змін та розірвання договору з Управителем, здійснення контролю за його виконанням та для надання заяви до виконкому Криворізької міської ради про прийняття на зберігання Протоколу Зборів та для інших представницьких функцій в органах місцевого самоврядування та державних органах: ОСОБА_2 , співвласника квартири №4 ; ОСОБА_1 , співвласника квартири №7 ; ОСОБА_3 , співвласника квартири №17 та визначити Управителем будинку №4 Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр». Умови договору з ним затвердити тільки після надання Управителем проекту договору та узгодження його Зборами співвласників.

Позивач та відповідач проводили багато чисельні перемови з відповідачем з підстав укладання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розробленим ними проектом договору.

Пропозиції щодо умов для укладення Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком відповідають частині 1 статті 9 і частинам 1, 2, 3 статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та п.14 статті 1, п.1 статті 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та спрямовані на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових та соціальних потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території в належному стані та відповідно до умов договору.

Відповідачем умови договору не були прийняті, безпідставно запропоновані дискримінаційні умови, щодо вартості та ціни послуг. Відповідач надав для укладання свій договір, але його зміст не відповідав запропонованому позивачами проекту договору.

Вважає, що вказаний проект Договору носить декларативний характер, без конкретного опису взаємовідносин між Сторонами. До того ж, він має багато відмінностей від вимог чинного Законодавства України та складений на користь Управителя.

Відносно вартості послуг, запропонованих ТОВ «Житлокомцентр», стосовно них «Зборами» були виявлені некоректні розрахунки, помилки і таке інше.

Окрім того, вартість цих послуг значно відрізнялась в сторону збільшення у порівнянні із запропонованою в листі «Зборів».

Позивач просив суд спонукати ТОВ «Житлокомцентр» до укладання зі Зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 06 липня 2018 року, шляхом визнання договору укладеним в редакції позивача та спонукати ТОВ «Житлокомцентр» належним чином оформити Додаток №3 до Договору на основі наявної у нього документації», укласти зазначений договір та встановити порядок виконання рішення суду в певний проміжок часу.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року задоволена заяву відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 гривень (чотири тисячі гривень 00 копійок).

В апеляційній скарзі на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви вх.№12418/18 від 26 грудня 2018 раку та в заяві про збільшення позовних вимог, вх.№6436 від 04 березня 2019 року та стягнути з ТОВ «Житлокомцентр» на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1762 грн. (704,80 грн.+ 1057,20 грн.).

При цьому, в апеляційній скарзі позивач наголошує на упереджене ставлення суду до вимог позивача, що виразилось у відхиленні практичні всіх заяв та клопотань, заявлених позивачем під час судового розгляду справи, невизнання судом конфлікту інтересі у представника відповідача Зарівної С.В. , невизнання судом неправдивих свідчень Зарівної С.В. та директора ТОВ «Житлокомцентр» ОСОБА_5 і відповідно - не притягнення цих осіб до відповідальності за дачу неправдивих свідчень та надання переваги позиції відповідача, наданим позивачем доказам, які ґрунтуються виключно на неправдивих даних, чисельні порушення норм процесуального права, які виразились у неповному та всебічному дослідженні судом усіх наявних в матеріалах справи доказів, порушенні судом норм матеріального права. Наголошує на тому, що оскаржуваним судовим рішенням суд позбавив співвласників будинку АДРЕСА_1 права володіння спільним майном багатоквартирного будинку, в тому числі технічної документації на будинок в повному обсязі, яке закріплене в ст.41 Конституції України.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог, неправильно застосувавши норми матеріального права, позбавив співвласників будинку АДРЕСА_1 приймати рішення щодо управління багатоквартирним будинком зборами співвласників та надав можливість відповідачу на власний розслуд встановлювати обсяг запланованих робіт без згоди співвласників будинку, дозволив відповідачу на власний розсуд встановлювати перелік послуг, періодичність їх надання, і, відповідно трудозатрати на їх виконання, встановлювати економічно необґрунтовану вартість як на окремі послуги так і на загальну вартість робіт з утримання будинку в належному стані, на власний розсуд розраховувати кошторис витрат на утримання будинку та розмір винагороди управителю, в кінцевому результаті - отримувати неправомірну матеріальну вигоду.

Позивач вважає, що суд першої інстанції повинен був врахувати лист відповідача за вих.№872 від 06.07.2018 наданий зборам, в якому було зазначено, що підприємство готове до співпраці з співвласниками будинку та укладення договору, на підставі вимог ст.640, ст.642 ЦК України повинен був ухвалити рішення на користь сторони позивача.

Окрім того, позивач звертає увагу на те, що ні в описовій частині рішення немає згадки про заяву позивача про збільшення позовних вимог вх.№6436/19 від 04 березня 2019, яка судом не розглядалась, в описовій частині рішення повністю відсутній перелік заяв та клопотань, поданих позивачем під час судового розгляду, більша частина рішення суду обґрунтована доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов. Всі докази позивача в заявах та клопотаннях без їх детального розгляду були відхилені судом, а мотиви відхілень в рішенні суду не зазначені, зате недостовірні докази сторони відповідача, навпаки зазначені в судовому рішенні. Окрім того, рішення не містить мотивованих оцінок кожного аргументу, наведеного учасником справи, особливо позивачем, не перевірена обґрунтованість та достовірність доказів відповідача.

Скаржник вказує, що суд не вказав у рішенні умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору, не дослідивши Договір в редакції «Зборів спаввласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 » на його відповідність Типовому договору, вимогам ч.4 ст.180 ГК України та п.7 ч.2 ст.10 і ч.11 Закону України «Про особливості здійснення право власності у багатоквартирному будинку» та наданні позивачем докази на підтвердження того, що істотні умови договору, в тому числі і вартості посгу в ньому, є таким ж, які відповідач надавав всім будинкам своєї зони обслуговування станом на 01.06.2018р. - суд не пересвідчився в тому, що умови договору в редкції «Зборів» в частині істотних умов не входять ні в які протиріччя з умовами відповідача, а навпаки, відповідають умовам відповідача.

Позивач наголошує на тому, що суд не розглянув таку істотну умову договору, як технічна документація, що вказується в додатку №3 до договору, яка має вартість і теж є предметом договору, і не надавши цій умові юридичного обґрунтування, як і іншим доводам позивача щодо позовних вимог, порушив вимоги ч.9 ст.265 УПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, представник відповідача-адвокат Зарівна С.В., посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , без задоволення.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про його скасування. Відповідно до вимог ч.2 та ч.6 ст.262 УПК України просить ухвалити судове рішення щодо відповідності дій адвоката Зарівної С.В., як представника відповідача, вимогам Цивільного процесуального Кодексу України, Закону України «Про адвокатуру», «Правил адвокатської етики» «Присяги адвоката» та надання суду неправдивих свідчень зі створення штучних доказів адвокатом Зарівною С.В. і керівником Відповідача - ОСОБА_5 .

Скаржник вважає, що подана представником відповідача Зарівною С.В. заява про відшкодування відповідачу сплачених ним витрат за надання адвокатом послуг правничої допомоги в розмірі 4000 грн. - не має підстав для її задоволення внаслідок порушення адвокатом Зарівною С.В. процесуальних норм, наявного особистого конфлікту інтересів, наданням нею суду неправдивих свідчень, які не підкріпленні належними доказами та створення нею штучних доказів у вигляді «Відзиву на позовну заяву» та інших заяв.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року представник відповідача-адвокат Зарівна С.В., посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення, без змін.

19.10.2020 року від представника відповідача Зарівної С.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в цей день в іншій судовій справі в Господарському суду Дніпропетровської області в м.Дніпро, на підтвердження чого надано копію ухвали цього суду.

Відповідно до Параграфу 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про причини неявки у судове засідання закріплений і у національному законодавстві (стаття 131 ЦПК України).

Колегія суддів, вислухавши думку позивача дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду справи за відсутності представника відповідача, оскільки відповідач мав можливість направити до суду апеляційної інстанції іншого представника, окрім того, у відзиві на апеляційні скарги позивача, відповідачем викладена позиція щодо доводів апеляційної скарги, тобто проведення судового розгляду за відсутності представника відповідача належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 який підтримав доводи і вимоги апеляційних скарг просив їх задовольнити з викладених у скаргах підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, відзивів на них колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 10 липня 2016 року, співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 прийняли рішення про управління своїм будинком «Зборами співвласників» та обрали Уповноваженими особами будинку АДРЕСА_1 на час укладання, внесення змін та розірвання договору з Управителем, здійснення контролю за його виконанням та для надання заяви до виконкому Криворізької міської ради про прийняття на зберігання Протоколу Зборів та для інших представницьких функцій в органах місцевого самоврядування та державних органах: ОСОБА_2 , співвласника квартири №4 ; ОСОБА_1 , співвласника квартири №7 ; ОСОБА_3 , співвласника квартири №17 та визначити Управителем будинку №4 Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр». Умови договору з ним затвердити тільки після надання Управителем проекту договору та узгодження його Зборами співвласників (а.с.47-65 т.1).

Позивачем, як уповноваженою особою, зроблено пропозицію відповідачу для укладення Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Вказаний договір спрямований на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових та соціальних потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території в належному стані (а.с.77-85 т.1).

ТОВ «Житлокомцентр» є юридичною особою приватної форми власності та не являється монополістом у сферах своєї діяльності. Відповідач не є балансоутримувачем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується листом №1820/7 від 19.03.2018 року (а. с. 60-61 т.2).

Судом встановлено, та сторони не заперечували під час розгляду справи, що відповідачем пропозиція позивача щодо укладання договору не прийнята, оскільки сторони не узгодили усіх істотних умов договору, а саме ціни та вартості послуг.

Судом встановлено, що запропонований позивачем договір не є типовим договором, як то визначено у Законі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, виходив з того, що між сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а тому відступні підстави для спонукання відповідача на укладання договору на запропонованих позивачем умовах.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від позивача не надходило та з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт та часом витраченим на виконання таких робіт, наявні підстави для ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача- 4000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваних позивачем судових рішеннях, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційних скаргах вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законними і належним чином обґрунтованими.

Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Стаття 1 цього Закону вказує що управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Стаття 9 Закону визначає, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги», встановлює, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги; управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; послуга з управління багатоквартирним будинком-результат господарської діяльності об`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 3, 4 статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Відповідно до ст.ст.181, 182, 184 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

При укладені договору на основі вільного волевиявлення сторін проект договору може бути розроблено за ініціативою будь-якою із сторін у строки, погоджені самими сторонами.

Спеціальним законом у сфері житлово - комунальних послуг є Закон України «Про житлові - комунальні послуги» №2189 від 09.11.2017 року.

Нормами статті 18 визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який укладається згідно з типовим договором.

Таким чином, надання послуги з управління будинком, є одним із різновидів житлово-комунальних послуг має відбуватися виключно на договірних засадах, умови ж укладеного договору обов`язково мають відповідати умовам типового договору, мають зберігати загальний зміст типового договору.

Типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 року № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком».

Судом першої інстанції встановлено, а позивачем визнано, що в спірному договорі викладені умови, які не є типовими, тобто спірний договір не відповідає умовам типового договору.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» №417 вартість послуги з управління багатоквартирним будинком визначається за згодою сторін та зазначається у договорі з управителем, а умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідач ТОВ «Житлокомцентр» є юридичною особою приватної форми власності та не являється монополістом у сфері своєї діяльності, не є балансоутримувачем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» №417 встановлено три види управління багатоквартирним будинком:управління співвласниками; управління управителем; управління ОСББ (АСББ).

Тобто чинним законодавством України визначено, що співвласники не зобов`язані обирати одного й того ж управителя, вони мають право вибрати управителя між декількома управителями, умови якого їх влаштують.

Предметом спору у даній справі є спонукання ТОВ «Житлокомцентр» до укладення зі Зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 06 липня 2018 року, шляхом визнання договору укладеним в редакції позивача та спонукати відповідача належним чином оформити Додаток №3 до Договору на основі наявної у нього документації, тоді, як доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі зводяться до скарг на неправомірні дії відповідача щодо розрахунків переліку робіт, що входять в послугу з прибирання прибудинкової території, перерахунку тарифу та структури ціни договору.

Слід зазначити, що непогодження споживача з ціною на послугу не породжує обов"язок для виконавця цієї послуги примусово її змінювати, в збиток господарській діяльності, а як зазначалось вище, передбачає право споживача обрати іншого надавача послуги з управління багатоквартирним будинком з більш сприятливішими умовами на його розсуд.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, обов`язковим є укладення договору у випадках, встановлених ст.179,183 ГК України, тоді, як спірний договір може бути укладений лише за згодою обох сторін, а спонукання до його укладення сторони, яка не погоджується з деякими умовами договору, що свідчить про відсутність домовленості між сторонами, порушує свободу договору та право однієї із сторін утриматись від вступу у договірні відносини та, відповідно не ґрунтується на законі.

Колегія суддів вважає, що більшість доводів позивача зводяться до незгоди з процесуальними діями та рішеннями судді, при цьому, позивач, маючи сумніви в об"єктивності або неупередженості чи заінтересованості судді у результаті розгляду справи протягом тривалого часу розгляду цієї справи не скористався своїм правом заявити судді відвід з підстав, визначених нормами статті 36 ЦПК України.

На підставі наведеного вище колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами по справі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а тому відсутні підстави для спонукання відповідача на укладання договору на запропонованих позивачем умовах.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, які відповідають вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

08 липня 2020 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр», адвокат Зарівна С.В., звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування заяви зазначила, що рішенням суду від 11 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про зобов`язання вчинити певні дії, в повному обсязі. Оскільки при ухваленні рішення не вирішено питання розподілу судових витрат, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 гривень.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Сума судових витрат підтверджена документами, що містяться в матеріалах цивільної справи, а саме: копією договору про надання професійної правничої (правової допомоги) №2/19 від 27 січня 2019 року (т.1 а. с.200-201) та оригіналом ордеру ДП №2394/004 від 27 січня 2019 року (т.1 а. с. 199), засвідченою копією додаткової угоди №1 та копією додаткової угоди №2 до договору № 2/19 від 27 січня 2019 року про надання правничої (правової допомоги) (т. 3 а.с.116), засвідченою копією акту прийому - здачі наданих послуг від 26 листопада 2019 року (т. 2 а. с. 175), засвідченою копією платіжного доручення №8930 від 30 липня 2019 року про сплату адвокатові суми 4000,00 гривень (т. 2 а. с.174 ).

Беручи до уваги надані представником відповідача до місцевого суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції було враховано такі обставини як складність цієї справи; тривалість участі представника відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції; час, об`єктивно необхідний для підготовки відзиву на позов, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції правильно визначив розмір витрат на оплату правничої допомоги, заявлений до стягнення, який є співмірним із складністю справи та обсягом фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Доводи позивача щодо відсутності підстав про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі базуються на формальних міркуваннях позивача та зводяться до особистої неприязні скаржника до представника відповідача, а наданими відповідачем доказами, наведеними вище повністю підтверджується сума витрат напрофесійну правничу допомогу сплачену відповідачем адвокату за надання правничої допомоги у цій цивільній справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги позивача підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: