Постанова

Іменем України

15 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 643/10865/15-ц

провадження № 61-8540св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, Державна фіскальна служба України, Московський відділ Головного управління Національної поліції в Харківській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Меблева фабрика Прем`єра», товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-ком Плюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» на рішення Московського районного суду м. Харкова у складі судді Горбунової Я. М. від 19 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Тичкової О. Ю., від 03 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів» (далі - підприємство «Основа-Промінвест», підприємство) звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів відчуження майна та застосування наслідків недійсності правочинів, витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 виконував обов`язки директора підприємства «Основа-Промінвест». 30 березня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади, у зв`язку з чим були припинені його повноваження на представництво від імені цієї юридичної особи в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка виконувала обов`язки головного бухгалтера, намагалися завдати шкоди позивачу шляхом незаконних дій та утримання товарно-матеріальних цінностей, документів суворої звітності, печаток. Повертати майно та документи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовляються. За фактами рейдерського захоплення орендованого позивачем приміщення були відкриті кримінальні провадження. Вказує, що 21 квітня 2015 року ОСОБА_1 без проведення загальних зборів засновників підприємства «Основа-Промінвест» та отримання згоди на відчуження майна підприємства, знаючи про те, що він не є керівником підприємства з 31 березня 2015 року та що його довіреності були відкликані новим керівником підприємства, начебто видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 на продаж транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Lt 46», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 . При цьому, всупереч положенням статті 238 ЦК України представник підприємства ОСОБА_4 продав автомобіль своїй дружині ОСОБА_3 , отже, вчинив правочин у своїх інтересах. Крім того, він продав цей автомобіль за заниженою ціною.

Вказував, що на примусовому виконанні виконавчої служби перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року про витребування з незаконного володіння підприємства на користь власника ПП «Інтелект-право» наступного майна: обробного центру з чпу (Weeke Venture 06S № 0-250-16-1875); напівавтоматичного трубогібу А38 ТNСВ; ділянки фарбування порошковими полімерними фарбами; форматно-круглопільного верстату F45 № 08-06-10-033; автоматичного кромкообліцювального верстату КDN 340 № 0-261-20-3411; компресору GS 17/100/306/САR/Т; станку Аlfa-21Т сверлильно-присадочного; устаткування з виробництва меблевої кромки «International», яке знаходиться за адресою: вул. Юр`ївська, 17, м. Харків. Боржник бажає добровільно виконати наказ господарського суду, однак державний виконавець не витребовує вказане майно, оскільки ОСОБА_1 та його представник протидіють виконавчим діям та ввели державного виконавця в оману, посилаючись на те, що це майно належить їм. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0001139 за статтею 190 КК України та Московським ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування.

Зазначає, що у квітні 2015 року ОСОБА_1 здійснив крадіжку транспортного засобу ГАЗ 3302 та не повернув автомобіль підприємству.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незаконно утримують документи позивача за період з 27 січня 2013 року по 10 квітня 2015 року

(з дати реєстрації юридичної особи по дату внесення змін до державного реєстру щодо припинення повноважень ОСОБА_1 як керівника), а саме: трудові книжки на 86 працівників; звіти позивача перед органами державної влади та місцевого самоврядування; засновницькі та статутні документи; бухгалтерську документацію; трудові та цивільно-правові договори; документи щодо господарської діяльності в період з 10 квітня 2015 року по 20 лютого 2017 року; печатки підприємства. Оскільки на даний час він є керівником підприємства, то вказані документи ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 зобов`язані передати йому.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив:

визнати недійсним договір відчуження транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Lt 46», укладений між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності підприємства, та ОСОБА_3 ;

застосувати наслідки недійсності довіреності ОСОБА_4 як керівника підприємства «Основа-Промінвест» на продаж вказаного транспортного засобу;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь підприємства «Основа-Промінвест» транспортний засіб ГАЗ 3302; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь підприємства трудові книжки 86 працівників згідно зі списком, складеним на підставі банківських виписок перерахованої заробітної плати та сплачених податків; звіти позивача перед органами державної влади та місцевого самоврядування (баланс 2013 року; фінансовий звіт 2013 року; податкові декларації з ПДВ 2013-2015 років; облікові картки працівників, зазначених у п.1 позовних вимог згідно з Формою ОК-5); засновницькі та статутні документи; бухгалтерську документацію за період з початку реєстрації підприємства до 20 лютого 2017 року; звіти з ЄСВ 201302015 роки; трудові та цивільно-правові договори за весь період діяльності підприємства «Основа-Промінвест», зокрема укладені з ТОВ «МФ «Прем`єра» щодо продажу ділянки фарбування порошковими полімерними фарбами;

витребувати з незаконного володіння ТОВ «МФ «Прем`єра» ділянку фарбування порошковими полімерними фарбами;

витребувати з незаконного володіння ФОП ОСОБА_1 наступне обладнання: обробний центр з чпу (Weeke Venture 06S № 0-250-16-1875); напівавтоматичний трубогіб А38 ТNСВ; ділянку фарбування порошковими полімерними фарбами; форматно-круглопільний верстат F45 № 08-06-10-033; автоматичний кромкообліцювальний верстат КDN 340 № 0-261-20-3411; компресор GS 17/100/306/САR/Т; станок Аlfa-21Т сверлильно-присадочний; устаткування з виробництва меблевої кромки «International».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року у задоволенні позову підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підприємство «Основа-Промінвест», в інтересах якого діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 30 грудня 2014 року (комітент), ОСОБА_3 (покупець) та ТОВ «Транс-ком Плюс» (комісіонер) під час укладення договору № 693/15/652568 діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 була залучена до участі в укладенні договору купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Lt 46» з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно. При цьому позивач не довів те, що продаж автомобіля було вчинено за заниженою ціною.

Суд вважав, що не підлягає витребуванню інше рухоме майно та документи, оскільки позивачем не доведено перебування цього майна у володінні відповідачів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу підприємства «Основа-Промінвест» залишено без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова

від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі підприємство «Основа-Промінвест» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили матеріали справи не надали оцінки тому, що відповідач не спростував твердження підприємства про відсутність у ОСОБА_1 підтверджуючих документів про проведення зборів ГО «Фонд підтримки інвалідів», на яких було прийняте рішення про продаж транспортного засобу

«Volkswagen Lt 46», та видання у грудні 2014 року довіреності ОСОБА_4 на продаж автомобіля.

Вказує, що ОСОБА_1 знаючи про те, що він не є керівником підприємства з 31 березня 2015 року та що його довіреності були скасовані новим керівником і не маючи жодного відношення до цієї юридичної особи, позбавив підприємство власності. При цьому ОСОБА_4 здійснив відчуження вказаного транспортного засобу на користь своєї дружини, всупереч інтересам підприємства за ціною, що є нижчою від ринкової його вартості.

Суди жодним чином не дослідили правомірності вибуття із власності підприємства автомобіля ГАЗ 3302 та безпідставно відмовили у задоволенні позовної вимоги про витребування його із незаконного володіння ОСОБА_1 . Вказане стосується й іншого рухомого майна. Крім того, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_1 утримує у себе усі документи підприємства. Вказує на тривалість розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 07 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 січня 2009 року ОСОБА_1 був призначений на посаду директора підприємства «Основа-Промінвест» ГО «Фонд підтримки інвалідів», а 30 березня 2015 року - звільнений з займаної посади директора.

Звертаючись із позовом, позивач, крім іншого, зазначив, що ОСОБА_1 без проведення загальних зборів засновників підприємства «Основа-Промінвест» та отримання згоди на відчуження майна підприємства, знаючи про те, що він не є керівником підприємства з 31 березня 2015 року та що його довіреності були відкликані новим керівником підприємства, видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 на продаж транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Lt 46». При цьому продаж вчинено за заниженою ціною.

21 квітня 2015 року між підприємством «Основа-Промінвест», в інтересах якого діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 30 грудня 2014 року (комітент), та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір № 693/15/652568. Цей договір підписало також ТОВ «Транс-ком Плюс» (комісіонер). Того ж дня ТОВ «Транс-ком Плюс» видало ОСОБА_3 довідку-рахунок № 652568, згідно з якою вартість продажу автомобіля «Volkswagen Lt 46» склала 32 000 грн.

Даних про отримання позивачем 32 000 грн у якості плати за отримання автомобіля матеріали справи не містять.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є подружжям.

Висновком від 30 березня 2015 року старшого дільничного інспектора міліції Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за фактом втрати ОСОБА_5 документів встановлено, що 26 березня 2015 року о 12 год. останній тролейбусом 1-го маршруту з центральної частини міста направлявся за адресою: проспект Героїв Сталінграду, м. Харків. Вийшовши із тролейбуса, ОСОБА_5 виявив відсутність поліетиленового пакета з документами підприємств, керівником яких він є. Зокрема, були відсутні: статут підприємства «Основа-Промінвест» громадської організації «Фонд підтримки інвалідів», статут громадської організації «Фонд підтримки інвалідів», протоколи загальних зборів, протоколи засідань організації, заяви та накази щодо працівників фонду, дві кругли печатки. Встановити місце знаходження документів, вказаних у зверненні ОСОБА_5 , не виявилося можливим (а.с. 51 т. 2).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо відчуження автомобіля «Volkswagen Lt 46»

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 760/8121/16-ц).

Отже, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016року у справі № 6-62цс16).

З огляду на приписи статей 92, 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Отже, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Такі ж висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18).

Відповідно до положення статей 367, 368 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Постанова суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам статті 382 ЦПК України, зокрема, у ній має бути викладено короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції: узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи; встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Тобто в постанові апеляційний суд зобов`язаний дати відповіді на кожен аргумент апеляційної скарги, інакше матиме місце порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого супового розгляду в такому його елементі, як мотивація судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінки доказів.

Постанова суду апеляційної інстанції цим вимогам не відповідає.

Так, звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, підприємство «Основа-Промінвест», як на недобросовісну поведінку ОСОБА_3 - контрагента підприємства, посилалося, зокрема, на те, що кошти від продажу спірного транспортного засобу позивач не отримував.

Однак суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 367, 382 ЦПК України жодним чином на вказані доводи відповіді не надав, пославшись на те, що кошти у розмірі 32 000 грн отримано підприємство, не мотивував свого висновку чим саме це підтверджується.

Довідка-рахунок, в якій містяться відомості про отримання 32 000 грн комітентом, не є розрахунковим документом, оскільки не підтверджує ні факту передачі коштів, ні особу, яка ці кошти отримала, і не містить посилання на те, що ці кошти отримало саме підприємство «Основа-Промінвест».

Враховуючи вищевикладене, за відсутності письмових доказів отримання підприємством «Основа-Промінвест» вказаних коштів, апеляційний суд не надав мотивовану відповідь на доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не виконала свої обов`язки за договором купівлі-продажу автомобіля і не оплатила придбаний товар і ця поведінка свідчить про її недобросовісність в момент укладення оспорюваного договору.

При цьому суд апеляційної інстанції не встановив та не надав належної оцінки доводам позивача про скасування 30 березня 2015 року довіреностей, виданих колишнім директором підприємства ОСОБА_1 , зокрема довіреності на ім`я ОСОБА_4 , на підставі якої було укладено оспорюваний правочин від 21 квітня 2015 року. Не перевірив, чи знала ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_4 , про скасування зазначеної довіреності.

Крім того, позивач обгрунтовував недійсність договору купівлі-продажу спірного автомобіля положенням частини третьої статті 238 ЦК України, згідно із якими представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. При цьому, встановивши наявність між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 подружніх відносин, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки оспорюваному правочину щодо відчуження вказаного автомобіля в контексті частини третьої статті 238 ЦК України, а також презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Крім того, суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення аргументів апелянта щодо заниженої вартості спірного автомобіля на час його продажу.

Отже, суд апеляційної інстанції поверхнево розглянув справу, не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, зокрема не проаналізував на предмет добросовісності поведінку ОСОБА_3 під час та після укладення договору щодо придбання спірного транспортного засобу, не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги, у зв`язку із чим постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову про визнання недійсним правочину від 21 квітня 2015 року та застосування наслідків недійсності довіреності підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Щодо іншого майна

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач вказував, що із власності підприємства у зв`язку із незаконними діями ОСОБА_1 вибуло також наступне майно: транспортний засіб ГАЗ 3302; ділянку фарбування порошковими полімерними фарбами; обробний центр з чпу (WeekeVenture 06S № 0-250-16-1875); напівавтоматичний трубогіб А38 ТNСВ; форматно-круглопільний верстат F45 № 08-06-10-033; автоматичний кромкообліцювальний верстат КDN 340 № 0-261-20-3411; компресор GS 17/100/306/САR/Т; станок Аlfa-21Т сверлильно-присадочний; устаткування з виробництва меблевої кромки «International».

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.

За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову про витребування транспортного засобу ГАЗ 3302; ділянки фарбування порошковими полімерними фарбами; обробного центру з чпу; напівавтоматичного трубогібу; форматно-круглопільного верстату; автоматичного кромкообліцювального верстату; компресора; станка сверлильно-присадочного; устаткування з виробництва меблевої кромки «International», а також документів підприємства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами володіння спірним майном саме відповідачами.

При цьому рішенням Господарського суду Харківської області від 14 травня 2015 року, яке набрало законної сили, установлено, що укладеним 25 липня 2013 року між підприємством "Основа-Промінвест" та ПП "Інтелект-Право" дилерським договором майно: ділянка фарбування порошковими полімерними фарбами; обробний центр з чпу (WeekeVenture 06S № 0-250-16-1875); напівавтоматичний трубогіб А38 ТNСВ; форматно-круглопільний верстат F45 № 08-06-10-033; автоматичний кромкообліцювальний верстат КDN 340 № 0-261-20-3411; компресор GS 17/100/306/САR/Т; станок Аlfa-21Т сверлильно-присадочний; устаткування з виробництва меблевої кромки «International» перейшло у власність ПП "Інтелект-Право". Цим же рішенням витребувано це майно з незаконного володіння підприємства "Основа-Промінвест" на користь ПП "Інтелект-Право".

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відчуження вказаного майна за договором, який не оспорений та недійсним не визнавався, породжує правові підстави набуття у власність спірного майна, що виключає поширення приписів статей 387-388 ЦК України на спірні правовідносини у межах цього спору.

Доводи касаційної скарги про те, що спірне майно вибуло з власності підприємства не з його її волі, є необґрунтованими, оскільки правомірність дилерського договору від 25 липня 2013 року не спростовано, такі обставини можуть бути предметом доказування у іншому спорі, зокрема про визнання недійсним вказаного договору з підстав, визначених статями 203, 215 ЦК України.

Не знайшли свого підтвердження й доводи позивача про те, що у незаконному володінні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходяться документи підприємства, зокрема: трудові книжки 86 працівників; звіти позивача перед органами державної влади та місцевого самоврядування (баланс 2013 року; фінансовий звіт 2013 року; податкові декларації з ПДВ 2013-2015 років; облікові картки працівників, зазначених у п.1 позовних вимог згідно з Формою ОК-5); засновницькі та статутні документи; бухгалтерська документація за період з початку реєстрації підприємства до 20 лютого 2017 року; звіти з ЄСВ 201302015 роки; трудові та цивільно-правові договори за весь період діяльності підприємства, зокрема укладені з ТОВ «МФ «Прем`єра» щодо продажу ділянки фарбування порошковими полімерними фарбами.

Факт втрати цих документів ОСОБА_5 підтверджено вказаним вище висновком від 30 березня 2015 року старшого дільничного інспектора міліції Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, і не спростовано позивачем, а тому суди підставно відмовили у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову підприємства «Основа-Промінвест» про витребування транспортного засобу ГАЗ 3302; ділянки фарбування порошковими полімерними фарбами; обробного центру з чпу; напівавтоматичного трубогібу; форматно-круглопільного верстату; автоматичного кромкообліцювального верстату; компресора; станка сверлильно-присадочного; устаткування з виробництва меблевої кромки «International» ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року в частині вирішення позову підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» про визнання недійсним правочину від 21 квітня 2015 року та застосування наслідків недійсності довіреності від 30 грудня 2014 року скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович