Дата документу 17.04.2020 Справа № 312/244/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 312/244/18 Головуючий у 1 інстанції Рогоза А.Ю.
Провадження №22ц/807/1203/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2020року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 8,5733 га з кадастровим номером :04:0040055, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №075524.

23 червня 2011 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі б/н. Відповідно пункту 9 цього Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі 3871 (три тисячі вісімсот сімдесят одна гривня). Відповідно до п.11 Договору орендна плата вноситься один раз на рік до 20 грудня поточного року.

Пунктом 8 договору оренди землі б/н від 23 червня 2011 року сторони узгодили строк укладення договору, передбачено, що останній укладено на 49 (сорок дев`ять років), тобто до 2060 року. Договір був зареєстрований у Відділі Держкомзему у Великобілозерському районі, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 05 березня 2012 року №00894.

ОСОБА_3 зазначала, що відповідач, порушуючи умови, зазначені в п. 9 вищевказаного договору, не сплачує орендну плату за земельну ділянку починаючи з 2012 року по теперішній час.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов договору, з урахуванням того, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених умовами договору ОСОБА_3 просила суд розірвати договір оренди, укладений між нею та ОСОБА_1 23 червня 2011 року, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Великобілозерському районі, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 05 березня 2012 року №00894.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі задоволено.

Розірвано договір оренди земельної ділянки б/н укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 23 червня 2011 року, зареєстрований відділом Держкомзему у Великобілозерському районі, про що у Державному реєстрі земель 05 березня 2012 року вчинено запис за № 00894.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами Закону України «Про оренду землі», ЗК України та ЦК України, та дійшов висновку, що систематична (два випадки або більше) несплата орендної плати, передбаченої договором, є підставою для розірвання договору оренди, при цьому врахувавши висновки правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року по справі № 910/5394/15-г, від 27 листопада 2018 року по справі № 912/1385/17. Доводи представника відповідача, відносно того, що ОСОБА_3 отримала орендну плату одноразово за весь період оренди землі, суд першої інстанції визнав недоведеними.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість, у зв`язку з тим, що судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, просить рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що при оформлені договору позики у нотаріуса ОСОБА_3 писала розписку, що отримала суму орендної плати за 49 років одноразово, але розписка на теперішній час відсутня. Судом першої інстанції безпідставно не було враховано свідчення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте саме ці свідчення підтверджують факт сплати коштів за оренду землі та факт написання відповідної розписки про їх отримання ОСОБА_3 . Також, судом не враховано покази ОСОБА_3 , допитаної в якості свідка, в яких вона зазначила, що отримувала у 2009 році від ОСОБА_4 гроші в рахунок майбутньої орендної плати за земельну ділянку, проте враховано пояснення представника позивача, що нібито ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 25000 грн. за договором позики.

Скаржник також зазначає, що судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_3 жодного разу не зверталася до ОСОБА_6 або до його сестри, яка фактично була їх представником, із відповідним проханням з вимогою про сплату орендної плати та не надала жодного доказу про наявність заборгованості.

Крім того, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року справа № 338/180/17, вказує, що судом не надано значення порушення ОСОБА_3 загальних засад цивільного законодавства України, таких як Добросовістність.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 лютого 2020 року (а.с. 127), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Скориставшись своїм правом, 11 березня 2020 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 надала до суду апеляційної інстанції відзив, в якому зазначає, що розписка, на яку посилається відповідач не стосується укладеного договору оренди, оскільки договір позики грошей укладений 12 червня 2009 року, тобто задовго до укладення договору оренди. В договорі позики відсутні будь-які реквізити, які пов`язують його з договором оренди. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з тим, що в ній не наведено доказів порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту Серії АЖ №075524 є власником земельної ділянки площею 8,5733 га, розташованої на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області. Цільове призначення земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10).

23 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № б/н (а.с. 5-6).

Відповідно до умов вказаного Договору ОСОБА_3 надала а ОСОБА_1 прийняв строкове платне користування земельну ділянку площею 8,5733 га, утому числі 8,7533 га (рілля) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області.

Пунктом 8 сторони узгодили, що строк дії цього договору становить 49 років.

Пунктом 9 встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі 3871 грн. За письмовою заявою орендодавця орендна плата може бути виплачена за майбутній рік (роки) оренди землі. У такому разі орендна плата виплачується у розмірі, який був встановлений на момент виплати і в майбутньому перерахунку не підлягає.

Сторони узгодили також, що орендна плата вноситься у такі строки: один раз на рік до 20 грудня (п. 11 Договору).

У розділі Договору щодо зміни умов та припинення його дії, сторони домовились, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

У прикінцевих положення Договору встановлено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Вищезазначений договір зареєстрований у Відділі Держкомзему у Великобілозерському районі, про що у Державному реєстрі земель 05 березня 2012 року вчинено запис за № 00894.

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на систематичну несплату ОСОБА_1 коштів за договором оренди.

За матеріалами справи вбачається, що відповідачем не заперечується факт несплати ним один раз на рік до 20 грудня грошових коштів у розмірі 3871 грн., як це передбачено умовами договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

ОСОБА_1 на спростування доводів позивача, посилається на договір позики, укладений 12 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до якого, ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_4 гроші в сумі 50000 грн., які одержала до підписання договору, та зобов`язалась повернути готівкою до 12 червня 2029 року (а.с. 62).

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що вказана сума у розмірі 50000 грн. була передана ОСОБА_3 фактично, в рахунок майбутньої орендної плати за землю.

Втім, дослідивши вказаний договір позики, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що він не є належним та допустимим доказом отримання грошових коштів саме в якості одноразової орендної плати за договором оренди б/н від 23 червня 2011 року.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що сторони узгодили порядок виплати орендної плати за майбутній рік (роки), зазначивши у п. 9 про необхідність письмової заяви орендодавця, яка в матеріалах справи також не міститься.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.

Таким чином, встановивши, що відповідач неналежно виконував свої зобов`язання за договором оренди від 23 червня 2011 року, не здійснював виплату орендної плати, що свідчить про систематичність порушення ним умов договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання цього договору.

Відповідно до присів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, колегією суддів під час ухвалення рішення у цій справі враховано правові висновки суду касаційної інстанції (ухвалені у подібних правовідносинах), наведені у постановах Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 587/111/15-ц (провадження № 61-2856св18), від 12 червня 2019 року у справі № 587/104/15-ц (провадження № 61-6289св18).

Доводи апеляційної скарги щодо неприйняття судом першої інстанції пояснень свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 прийняла грошові кошти саме в рахунок майбутньої орендної плати за договором оренди, колегія суддів зазначає наступне.

У роз`ясненнях наданих у пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко встановлено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України).

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що покази свідків не є належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на порушення позивачем принципу добросовісності, колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, встановлено неналежне виконання орендарем умов договорів - не внесення орендної плати.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на наведене, судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, надано всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та ухвалено законне, правильне по суті рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З рахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 квітня 2020року.

Головуючий:

Судді: