КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9952/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» про внесення змін до договору найму жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», в якому просили внести зміни в договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 шляхом укладання договорів найму з ОСОБА_1 на сім`ю із трьох осіб: її, сина ОСОБА_2 та внука ОСОБА_3 на кімнати площею 12,3 кв. м. та 12,4 кв. м., а з відповідачем ОСОБА_4 - на сім`ю із двох осіб: її та сина ОСОБА_5 на окрему кімнату площею 17,3 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірне житлове приміщення є трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 75,6 кв. м, житловою площею 42,0 кв. м з окремими кімнатами. У квартирі на реєстраційному обліку перебувають позивачі: ОСОБА_1 , її син ОСОБА_2 та малолітній внук ОСОБА_3 , а також відповідачі: ОСОБА_4 , як колишня дружина сина ОСОБА_2 , та їх спільний син ОСОБА_5 . Згідно розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 6 квітня 1999 року № 485 власником особового рахунку є ОСОБА_1 . Витрати за комунальні послуги за загальною квитанцією розподілені між сторонами наступним чином: позивачі сплачують їх за трьох осіб, а відповідачі - за двох осіб, пересилаючи кошти поштовим переказом на ім`я ОСОБА_1 . Позивачі неодноразово намагались зібрати та подати документи на приватизацію квартири, але відповідачі не дають на це своєї згоди.

Позивачі вказували, що ґрунтуючись на положеннях статей 48, 63 ЖК УРСР рівень середньої забезпеченості їх житловою площею у спірному помешканні становить 8,24 кв. м на одну особу з урахуванням користування ними двома кімнати площею 12,3 кв. м. та 12,4 кв. м, тоді як відповідачів - 8,65 кв. м з урахуванням користування ними кімнатою площею 17,3 кв. м, що не порушує житлових прав сторін. У зв`язку з цим, позивачі звернулись до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації щодо укладення відповідних договорів найму окремих приміщень у квартирі, однак отримали відповідь із роз`ясненням про те, що на укладення таких договорів потрібна згода всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Оскільки такої згоди відповідачі не надають, позивачі були змушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням розміру жилої площі у спірній квартирі, що припадає на кожного члена сім`ї, є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушуватиме права та законні інтереси інших членів сім`ї та погіршуватиме житлові умови всіх членів сім`ї, а тому законних підстав для задоволення позовних вимог немає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі через свого представника - адвоката Ульяніцьку Н.В. звернулися з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинами справи і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилаються на те, що в запропонованому у позові варіанті внесення змін до договору найму спірної квартири для кожного з відповідачів житлова площа буде становити по 8,65 кв. м, що не порушує права сторін, санітарних і технічних умов, штучно не погіршує їх житлових умов, не спричиняє умови взяття їх на квартирний облік. Крім того, повнолітній відповідач ОСОБА_5 , який є сином відповідача ОСОБА_4 , мешкає з нею в окремій кімнаті площею 12,4 кв. м багато років і укладання договору найму з ОСОБА_4 на сім`ю з двох осіб на окрему кімнату площею 17,3 кв. м з виходом на лоджію ніяким чином та в ніякий спосіб не порушує їх житлові права, а навпаки поліпшує умови проживання, а також якщо вони не мали можливості бути взятими на квартирний облік, так і не будуть її мати при зміні договору найму спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат Санченко Р.Г. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, зокрема до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_1 являє собою трьохкімнатне помешкання, загальною площею 75,6 кв. м, житловою площею 42,0 кв. м, з окремими ізольованими кімнатами.

Вказана квартира була отримана у користування чоловіком позивача ОСОБА_1 , а розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 6 квітня 1999 року № 485у зв`язку з його смертю було внесено зміни в договір найму жилого приміщення та укладено його з ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 3 грудня 2019 року у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 - власник особового рахунку, позивач ОСОБА_2 та його малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідач ОСОБА_4 та її спільний з ОСОБА_2 повнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З пояснень сторін судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 займає кімнату площею 12, 3 кв. м, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 займають кімнату площею 12, 4 кв. м, а позивач ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 у спірній квартирі тимчасово не проживають.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем = житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з частиною першою та другою статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 104 ЖК УРСР передбачено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає статті 63 цього Кодексу.

Право члена сім`ї наймача на зміну договору найму пов`язане із закріпленим в статті 64 ЖК УРСР принципу рівності прав і обов`язків всіх членів сім`ї. Житлове законодавство не визначає обставин, за наявності яких виникає необхідність зміни договору найму житлового приміщення за вимогою члена сім`ї наймача. Найчастіше вони виникають при припиненні шлюбних відносин, виділенні повнолітніх дітей в окрему сім`ю тощо.

Зміна договору найму використовується зокрема для уникнення конфліктів в сім`ї, пов`язаних із спільним використанням жилих приміщень, умовами його утримання.

Умови, при яких допускається зміна договору найму жилого приміщення є: згода наймача, членів його сім`ї і наймодавця; відповідність розміру жилої площі, щодо якої укладається окремий договір найму, нормативам; відповідність умов жилого приміщення вимогам статті 63 ЖК УРСР.

Частиною другою статті 104 ЖК УРСР передбачено, що у разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно із статтею 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, жиле приміщенні надається громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Відповідно до постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів та Президії Київської міської ради профспілок від 15 липня 1985 року № 582 «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР» (з подальшими змінами і доповненнями, внесеними постановою виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів, президії Київської міської ради профспілок від 30 квітня 1991 року № 234) жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш як 9 кв. м жилої площі. Громадяни визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, якщо вони мають площу до 7,5 кв. м, включно на кожного члена сім`ї.

В силу статті 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Разом з тим, згідно пункту 52 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.

Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду (частина четверта статті 816 ЦК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Із викопіювання плану за поверхами видно, що спірна квартира складається з трьох окремих житлових кімнат площею: 12,4 кв. м, 12,3 кв. м та 17,3 кв. м, кухні - 8,2 кв. м, ванної кімнати - 2,9 кв. м, вбиральні - 1,2 кв. м, коридору - 13,3 кв. м, загальна площа квартири становить 75,6 кв. м, житлова площа - 42,0 кв. м.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виділення позивачам у користування житлових кімнат площею 12,4 та 12,3 кв. м, а відповідачам - кімнати житловою площею 17,3 кв. м. суперечитиме чинному законодавству, оскільки відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дорослими особами різної статі та не є подружжям, а тому не можуть бути заселені до однієї кімнати.

При цьому жодна з двох інших кімнат не забезпечить мінімальної житлової площі для двох осіб, у тому числі малолітньої дитини.

Таким чином, з урахуванням розміру жилої площі у спірній квартирі, що припадає на кожного члена сім`ї, є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушуватиме права та законні інтереси інших членів сім`ї та погіршуватиме житлові умови всіх членів сім`ї, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 206/4576/15-ц (провадження № 61-21352св18).

Згідно положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів також враховує, що у своєму позові позивачі не просили суд про зобов`язання будь-кого укласти із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 окремі договори найму житлових приміщень і відкрити окремі особові рахунки, а тільки порушували питання про внесення змін до вже укладеного договору найму, з чого не вбачається можливим задовольнити позовні вимоги у обраний позивачами спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що виділення сторонам окремих приміщень можливе без порушення санітарних норм на житлове приміщення і таке виділення не порушує права та законні інтереси зареєстрованих у квартирі осіб, а також не погіршує їх житлові умови не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи, вони ґрунтуються на власному тлумаченні представником позивачів спірних правовідносин і положень статей 48, 63, 64, 103, 104 ЖК Української РСР, не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній