Справа № 716/1128/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2020 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Стрільця Я.С.

з участю секретаря судових засідань Вікторівської Д.Я.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до державного акту на право постійного користування землею, для ведення селянського (фермерського) господарства передано земельну ділянку в адміністративних межах с.М.Кучурів. Останній також був головою фермерського господарства «Санвік». Спадкоємцем покійного є він його син ОСОБА_1 , однак він не має змоги оформити свої спадкові права. На даний час склалися обставини, які спонукають позивача звернутися до суду для вирішення вказаного спору.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача також в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

У зв`язку з викладеним розгляд справи проведено під час підготовчого провадження, без фіксації судового засідання технічними засобами.

Вивчивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Так в судовому засіданні встановлено наступні фактичні дані.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_2 , про що 16 квітня 2007 року виконавчим комітетом Ржавинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області було складено актовий запис № 22 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 . Даний факт вбачається з дослідженої копії вказаного свідоцтва.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 11 вересня 2001 року, який виданий на підставі рішення XVI сесії XXIII скликання Заставнівської районної ради народних депутатів Заставнівського району Чернівецької області від 20 липня 2001 року №40-18/01, ОСОБА_2 надано в постійне користування земельну ділянку площею 7,5984 га в межах згідно з планом. Відповідно до вказаного акту земельна ділянка розташована на території Малокучурівської сільської ради. Земля надана для ведення селянського (фермерського) господарства. Дана обставина вбачається з копії державного акту, який досліджено в судовому засіданні.

Покійним ОСОБА_2 створено селянське (фермерське) господарство «САНВІК». Реєстрація зазначеного господарства відбулося 25 грудня 2001 року. Даний факт вбачається з копії Статуту СФГ «САНВІК». Згідно п.1.1 дане господарство створено у відповідності з чинним законодавством України громадянином ОСОБА_2 як Засновником з метою ведення підприємницької діяльності (у формі фермерського господарства) з метою одержання прибутку. Відповідно до змісту зазначеного установчого документу, а саме п. 1.2 учасниками господарства є ОСОБА_1 , тобто позивач по справі, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У зв`язку з смертю ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 було внесено зміни до Статуту СФГ «САНВІК», які зареєстровані 31 жовтня 2007 року. Відповідно до цього, внесено зміни до п 1.1, 1.2, 1.3 та зазначено, що засновником фермерського господарства є ОСОБА_1 . Відповідно учасниками господарства є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Назва господарства «фермерське господарство «САНВІК». Дана обставина вбачається з Змін до статуту ,які також були предметом дослідження в судовому засіданні.

Як вбачається з довідки №231 з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) фермерське господарство «САНВІК» зареєстровано, керівником є позивач ОСОБА_1 , місцезнаходження с.Малий Кучурів Заставнівського району Чернівецької області. Видами діяльності господарства є рибництво, надання послуг у рибництві, вирощування зернових та технічних культур. Аналогічні відомості також зазначені у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.02.2013.

Крім того, за життя ОСОБА_2 з метою провадження господарської діяльності було розроблено робочий проект поліпшення малопродуктивних земель, який розроблений Чернівецьким управлінням осушувальних систем і протиповеневих споруд. Згідно даного проекту передбачалося влаштування ставів 1-3 з метою затоплення болотистих земель, використання для рибоводства та зрошення. Також передбачалося будівництво загати та огороджувальної дамби. Відповідно до вищевказаного проекту, позивач ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_2 побудували дані технічні споруди в межах переданої в постійне користування земельної ділянки.

На даний момент позивач як спадкоємець ОСОБА_2 не має можливості повноцінно користуватися земельною ділянкою, що передана на праві постійного користування його батькові для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки особа, якій земельна ділянка передана померла.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право, на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини проте, оформити спадкові права не може, через те, що відсутня процедура нотаріального оформлення спадкування права постійного користування землею, про що нотаріусом було поінформовано позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та порекомендовано звернутись до суду.

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29цього Кодексу.

Дана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в справі №368/54/17 від 20.11.2019.

З огляду на викладене суд вважає, що дану правову позицію можливо застосувати в правовідносинах, що виникли у позивача. Оскільки вона є аналогічною і до права постійного користування землею, що виникло у спадкодавця ОСОБА_2 .

Саме тому, суд вважає, що належним способом захисту невизнаного права позивача ОСОБА_1 є визнання його права на постійного користування землею згідно державного акту в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_2 .

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст. ст.16, 395, 396, 1218, 1218, 1223, 1261 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , право постійного користування землею, що розташована на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, розміром 7,5984 га, яка надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ