ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4540/20 Справа № 202/5881/19 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про виселення з незаконно займаної кімнати в гуртожитку, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з незаконно займаної кімнати в гуртожитку.

Вказували, що власником будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 є територіальна громада м.Дніпра (м.Дніпропетровська) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради. Під час перевірки житлового фонду по розпорядженню голови Дніпровської міської ради був встановлений факт незаконного вселення громадянина ОСОБА_1 в кімнати № 143 та № 144 гуртожитку по АДРЕСА_1 , балансоутримувачем якого є КП «Жилсервііс-5» ДМР.

Вказували, що ордер, який є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення, ОСОБА_1 не видавався. Відповідач був зареєстрований у спірних кімнатах згідно сумнівного розпорядження № 22-Р від 11 грудня 2013 року, підписаного в.о. директора КП «Жилсервіс-5» ДМР Саліком О.В.

Посилаючись на те, що діями відповідача порушене право територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради вільно розпоряджатися жилим фондом, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 з незаконно зайнятих кімнат №143 , АДРЕСА_4 , без надання іншого житла.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з незаконно зайнятих кімнат № 143 , № 144 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним: в матеріалах справи відсутні і позивачем не надані належні та допустимі докази, які б підтверджували факт незаконного вселення відповідача; у відповідача є ордер на вселення в спірні кімнати; відповідно до розпорядження №22-Р від 11 грудня 2013 року відповідача зареєстровано у спірних кімнатах; судом безпідставно не застосовано строк позовної давності, позивач дізнався про порушене право 17 грудня 2013 року - моменту реєстрації відповідача, а не як зазначає відповідач під час перевірки 08 лютого 2018 року; відсутній факт зайняття самоправного зайняття відповідачем спірного приміщення самовільно; в судовому порядку ордер недійсним не визнавався; Державне підприємство "Дніпропетровський домобудівний комбінат" припинено 20 жовтня 2016 року,тому висновок суду про те, що вказане підприємство на момент видачі ордеру було ліквідованим є безпідставним; судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин ч.3 ст.116 ЖК України, оскільки факт самоправного зайняття приміщень не підтверджується належними доказами.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 є АДРЕСА_1 , в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 39226521 від 17 червня 2015 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №39226631 від 17 червня 2015 року (а.с.81,82).

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №937 від 22 жовтня 2010 року про передачу у комунальну власність територіальної громади міста житлового фонду та гуртожитків ДП «Дніпропетровський домобудівельний комітет» передано у комунальну власність територіальної громади міста будівлю гуртожитку, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с.78).

Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 01 липня 2013 року прийнято на баланс КП «Жилсервіс-5» будівлю гуртожитку, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно з довідкою КП «Жилсервіс-5» ДМР ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в кімнатах № 143,144 в будинку АДРЕСА_1 ) з 17 грудня 2013 року (а.с.9).

Актом комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР від 28 лютого 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає в кімнатах АДРЕСА_5 без правовстановлюючих документів (а.с.7).

Відповідно до списку мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 ), затвердженого уповноваженими особами КП ЖЕП №49 (а.с.95-101), на балансі якого перебувала будівля, відповіді директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Грицай В.В. від 07 березня 2019 року, вих. № 2/5-86 (а.с.102-103), Департаментом рішення не приймалося та ордер ОСОБА_1 на зайняття кімнат № 143 , № 144 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , не видавався.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження правомірності користування спірними кімнатами, відповідачем не представлено суду відповідного рішення, договору найму жилого приміщення про надання йому кімнат № 143 , № 144 в гуртожитку по АДРЕСА_1 у користування, посилання відповідача на його вселення у 2011 році на підставі ордера, виданого ліквідованим підприємством, так і тривале проживання, як на докази набуття права користування спірними кімнатами, є безпідставними, оскільки і вселення і подальше проживання не є законним, тобто здійснено на підставі недійсного правочину, вчиненого юридичною особою, яка не мала на це необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.99 ЖК УРСР, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад або передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, встановивши, що на підтвердження правомірності користування спірними кімнатами, відповідачем не представлено суду відповідного рішення, договору найму жилого приміщення про надання йому кімнат № 143 , № 144 в АДРЕСА_1 , відповідно до списку мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 ), затвердженого уповноваженими особами КП ЖЕП №49, на балансі якого перебувала будівля, відповіді директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Грицай В.В. від 07 березня 2019 року вих. №2/5-86, що Департаментом рішення не приймалося та ордер ОСОБА_1 на зайняття кімнат № 143 , № 144 в гуртожитку по АДРЕСА_1 , не видавався, ордер, на який посилається відповідач, видано юридичною особою, яка на час видачі такого ордеру не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач без законних підстав самовільно заселився у спірне житло, оскільки відсутні законні підстави для його вселення та проживання в спірних кімнатах гуртожитку.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки позов Дніпровської міської ради спрямований на усунення перешкод територіальній громаді, як власнику квартири, у здійсненні нею права користування чи розпорядження кімнатами, оскільки відповідач незаконно займаючи спірні кімнати чинить такі перешкоди. Такі незаконні дії відповідача є триваючими і тривалість порушення права територіальної громади не є перешкодою для задоволення позовних вимог, так як позовна давність не поширюється на такі вимоги власника,тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. (п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5).

Що стосується посилання апеляційної скарги на те, що Державне підприємство "Дніпропетровський домобудівний комбінат" припинено 20 жовтня 2016 року, тому висновок суду про те, що вказане підприємство на момент видачі ордеру було ліквідованим є безпідставним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки місцевий суд, постановляючи рішення, виходив з того, що вказане підприємство на момент видачі ордеру відповідачу визнано банкрутом та не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності.

За таких обставин, місцевим судом обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин ч.3 ст.116 ЖК України, оскільки факт самоправного зайняття приміщень відповідачем підтверджено належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.