КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/3930/18 Головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
Провадження № 22-ц/824/6795/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської радизвернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесені до Єдиного державного реєстру розслідувань 15 березня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190, часиною четвертою статті 358 КК України. В даному провадженні встановлено, що первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена і зареєстрована за ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_5 (1/2 частина) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва 18 січня 1999 року на підставі розпорядження від 18 січня 1999 року № 278, зареєстрованого у реєстрову книгу за № 4534. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно інформації Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 29 листопада 2017 року та від 12 лютого 2018 року, спадкові справи після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заводились, а отже спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались, що свідчить про їх відсутність. З наведеного вбачається, що відповідно до вимог статті 1277 ЦК України квартира АДРЕСА_1 має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва.

Однак, прокуратурою встановлено, що спірна квартира була зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» Яцютою A.B. (номер запису про право власності від 12 грудня 2016 року № 17974833) на праві власності за ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 зазначено договір дарування квартири від 7 грудня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. за реєстровим № 2-2737. Допитана в ході досудового розслідування державний нотаріус Фоя Л.A. пояснила, що вищевказаний договір дарування нею не посвідчувався, а під № 2-2737 від 7 грудня 2012 року посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому, право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 2 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим № 576, перейшло до ОСОБА_3 (запис про право власності від 2 березня 2017 року № 19281255). У свою чергу ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 21 березня 2017 року № 480 (запис про право власності від 21 березня 2017 року № 19550119).

Прокурор вважає, що вказані договори порушують право власності територіальної громади на майно, яке в силу відумерлої спадщини, повинно було перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Разом з тим договір дарування квартири від 7 грудня 2012 року№ 2-2737 підлягає визнанню недійсним, оскільки нотаріально не посвідчувався та спрямований на порушення публічного порядку. Подальше відчуження майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу спірної квартири не створює у наступних покупців прав та обов`язків щодо придбаної квартири, тому ці договори не потребують додаткового визнання їх недійсними, а належним способом захисту права буде витребування спірної квартири від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради як законного власника і розпорядника майна, поза волевиявленням якого це майно вибуло із власності територіальної громади м. Києва. При цьому Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо визнання спадщини відумерлою та повернення спірного майна у судовому порядку, що свідчать про бездіяльність Київської міської ради, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 7 пред`являється даний позов в інтересах держави.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 7 грудня 2012 року № 2-2737, укладений на користь ОСОБА_2 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45,4 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), загальною площею 45,4 кв. м, вартістю 150 000 грн.

Визнано спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_4 , відумерлою.

Стягнуто сплачений судовий збір в сумі 5 774 грн із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Прокуратури м. Києва в рівних частинах.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт не погоджується з висновком суду про відсутність спадкоємців на спірну квартиру, та тим, що дана квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. У матеріалах справи відсутній вирок суду щодо встановлення факту підроблення договору дарування №2-2737 від 7.12.2012 року спірної квартири, щодо вибуття квартири поза волею власника та яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі вказаного договору дарування від 7.12.2012 року посвідченого державним нотаріусом Фоя Л.А., яка в дійсності його не посвідчувала, але вирок суду який набрав законної сили є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалений вирок, а тому апелянт вважає, що до набрання вироком у кримінальній справі чинності, договір дарування є дійсним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Апелянт вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири і заперечує позовні вимоги про витребування квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, з мотивів викладених в позовній заяві.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

За правилом частини першої п.2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що первинна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 по 1/2 частині була проведена за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною радою народних депутатів міста Києва 18.01.1999 на підставі розпорядження від 18.01.1999 № 278, зареєстрованого у реєстрову книгу за № 4534 (а.с.18).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 75 років (актовий запис про смерть від 14.08.2015 № 777а.с.20).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 у віці 53 роки ( актовий запис про смерть від 06.09.2016 № 13663а.с.22).

Свідоцтво про прийняття спадщини після ОСОБА_5 на спірну квартиру не видавалось, про що дані у спадковому реєстрі відсутні (а.с.145).

Також судом встановлено, що спірна квартира зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» Яцютою A.B. (номер запису про право власності від 12.12.2016 № 17974833) на праві власності за ОСОБА_2 , на підставі договору дарування квартири від 07.12.2012, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. за реєстровим № 2- 2737 (а.с.15). Але державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A.заперечила дану нотаріальну дію, як таку що нею не здійснювалась, такий договір вона не посвідчувала (а.с.30).

Під № 2-2737 від 07.12.2012 посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Але державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Дана позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16.

Позивач вважає, оскільки оспорюваний правочин нотаріально не посвідчувався, що підтверджується інформацією нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Фоєю Л.А., та спрямований на порушення публічного порядку, цей договір підлягає визнанню судом недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд зробив висновок, що правочин укладений після смерті особи, але від її імені, не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки особа не має правоздатності є недійсним.

Судова колегія не погоджується із такими висновками суду, вважає що договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 07.12.2012, що посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. за реєстровим № 2- 2737, який в дійсності нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. не посвідчувався є неукладеним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2, 3 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц дійшла такого висновку: «Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Позивач просив суд визнати недійсним договір дарування посилаючись на те, що нотаріус його не посвідчувала.

На підставі викладеного висновку ВП ВС в постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц позовні вимоги заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним з підстав непосвідчення його нотаріусом не підлягають до задоволення, але ці обставини можуть бути встановлені судом в часині позовних вимог заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що на теперішній час незаконне заволодіння спірним майном позивача судовим рішенням у кримінальному провадженні не встановлено, так само як і не встановлено вину осіб у незаконному заволодінні спірною квартирою, а також не встановлено факту фіктивності чи недійсності договору дарування, у зв`язку з чим звернення з позовом є передчасним, спростовується зокрема тим, що пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.

Однозначно, що спірним договором дарування порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 Цивільного кодексу України порядку визнання спадщини відумерлою.

Отже право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинилося ІНФОРМАЦІЯ_8 (після смерті ОСОБА_6 ). відповідно до ст.346 ЦК України.

Спадкоємці за законом чи заповітом спадщину не прийняли. Тому відповідно до вимог ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, в даному випадку за його місцем знаходження, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, це правило також поширюється і на відносини щодо відумерлої спадщини.

Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини.

Ураховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. З88 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Судом встановлено, що у подальшому, право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 2 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим № 576, перейшло до ОСОБА_3 (запис про право власності від 2 березня 2017 року № 19281255), згідно договору купівлі-продажу від 21 березня 2017 року (а.с.40).

У свою чергу ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 21 березня 2017 року № 480 (запис про право власності від 21 березня 2017 року № 19550119).

На даний час, право власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2017 № 480 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є., перейшло до ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, вказана квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та витребуваною на користь територіальної громади міста, оскільки вона незаконно зареєстрована на праві власності.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_4 недійсним, та задоволення позовних вимог про визнання спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_4 , відумерлою, та витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), загальною площею 45,4 кв. м, вартістю 150 000 грн, та стягнути сплачений судовий збір в сумі 5 774 грн із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Прокуратури м. Києва в рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389, 259, 268 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове постанову.

В задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Позовні вимоги заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_4 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_4 , відумерлою.

Витребувати від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ( АДРЕСА_5 , Код ІПН: НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, ) квартиру АДРЕСА_4 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000) загальною площею 45,4 кв. м., вартістю 150 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Прокуратури м. Києва (р/р 1062, ДКСУ, м. Київ, МФО 820172) в рівних частинах сплачений судовий збір в сумі 5 774 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній