КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/27201/16-ц Головуючий у суді апеляційної інстанції: Піхур О. В.

апеляційне провадження № : 22-ц/824/652/2020 Головуючий: Гаращенко Д. Р.

29 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т. О., Пікуль А. А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Лозянко О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України, про стягнення коштів.

З урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просив стягнути з відповідача утримані із заробітної плати, без належних підстав, кошти в сумі 2 000,00 грн. за січень 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 500,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 05 березня 2015 року по 14 листопада 2016 року (423 календарних дня) у розмірі 934 214,04 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що позивач працював на посаді начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

27 лютого 2015 року його було звільнено з посади начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України» з 27 лютого 2015 року, за систематичне невиконання обов`язків на підставі наказу № 68-к 3-2 "Про припинення трудового договору" .

05 березня 2015 року наказом № 74-к 6-2 «З особового складу», внесено зміни до наказу про припинення трудового договору від 27 лютого 2015 року № 68-к 3-2 згідно з пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - за систематичне невиконання обов`язків, а саме вважати позивача звільненим з 05 березня 2015 року у зв`язку з хворобою.

Позивач зазначив, що в порушення норм трудового законодавства, в день звільнення з ним не був проведений розрахунок.

Листом від 28 квітня 2016 року позивач звернувся до ДП «Адміністрація морських портів України» з проханням надати розрахунок після звільнення.

Лист було отримано ДП «Адміністрація морських портів України» 05 травня 2016 року, але відповіді на нього позивач не отримав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду від 11 листопада 2016 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 . за довіреністю подав апеляційну скаргу.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апелянт зазначив, що відповідачем, при звільнені позивача, не було проведено повний розрахунок по заробітної платі та компенсації за не використану відпустку.

В табелі обліку робочого часу жодного запису про відсутність позивача у січні місяці немає, відсутні докази на підтвердження порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

При звільненні позивача відповідач без будь-яких правових підстав незаконно утримав з його заробітної плати гроші за 28.01.2015; 30.01.2015; 31.01.2015, а саме оплату по окладу за січень 2015 року у розмірі 2 000,00 грн. та компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 500,00 грн., за відсутності наказів власника або уповноваженого ним органу з приводу їх утримання.

На думку апелянта зазначені факти свідчать про незаконне утримання відповідачем із заробітної плати позивача належних йому при звільненні грошових коштів, та про порушення відповідачем норм трудового законодавства у частині обов`язку щодо повного розрахунку з працівником при звільненні.

Зазначив, що відповідачем при звільнені позивача не було проведено повний розрахунок по заробітної платі та компенсації за невикористану відпустку.

Зазначив, що в табелі обліку робочого часу жодного запису про відсутність позивача у січні місяці немає, відсутні докази на підтвердження порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Зазначив, що при звільненні позивача, відповідач без будь-яких правових підстав незаконно утримав з його заробітної плати гроші за 28.01.2015; 30.01.2015; 31.01.2015, а саме оплату по окладу за січень 2015 року у розмірі 2 000,00 грн. та компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 500,00 грн., за відсутності наказів власника або уповноваженого ним органу з приводу їх утримання.

На думку апелянта зазначені факти свідчать про незаконне утримання відповідачем із заробітної плати позивача належних йому при звільненні грошових коштів, та про порушення відповідачем норм трудового законодавства у частині обов`язку щодо повного розрахунку з працівником при звільненні.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив ії відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянт та його представник в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

Рапортом 23 січня 2015 року ОСОБА_1 повідомив голову ДП «Адміністрація морських портів України» Амеліна А.М., про те, що відповідно до рапортів з обґрунтування виробничої потреби та вибору контрагента за спрощеною формою від 24 листопада 2014 року та від 05 грудня 2014 року, який погоджений головою ДП «Адміністрація морських портів України», працівники відділу організації процедур закупівель згідно з переліком, проходять навчання з питань державних закупівель в Державному підприємстві «ЗовнішторгвидавУкраїни», яке триватиме з 26 по 30 січня 2015 року протягом робочого часу.

Листом служби управління персоналом ДП «Адміністрація морських портів України» від 19 лютого 2015 року № 02-03/58 ОСОБА_1 запропоновано надати особисті письмові пояснення щодо присутності/відсутності на робочому місці 28-30 січня 2015 року під час проведення лекційних та практичних занять в навчальному центрі Державне підприємство «Зовнішторгвидав України», які проводились протягом робочого часу, а також наданню в табелі обліку робочого часу з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року недостовірних даних щодо присутності на робочих місцях, деяких працівників, замість відсутності їх у зв`язку з підвищенням кваліфікації.

Відповідно до звіту системи контролю доступу з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року, наданого Державним підприємством «Укрсервіс Мінтрансу» (лист від 11 березня 2015 року № 34/186-03), позивач був відсутній на роботі в приміщенні Міністерства інфраструктури України на проспекті Перемоги, 14, більше трьох годин протягом робочих днів - 28, 30, 31 січня 2015 року.

Згідно з відкоригованим табелем обліку робочого часу за період з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року від 16 березня 2016 року, позивач 28, 30, 31 січня 2015 року був відсутній на робочому місці.

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за лютий 2015 року нараховано доплату за вислугу років у розмірі 1 788,80 грн., компенсацію відпустки 13 576,65 грн., оклад (13 днів) - 12 777,14 грн., всього нараховано 28 142,59 грн. і утримано обов`язкові платежі всього на суму 6 319,42 грн., борг за працівником на початок і кінець місяця - відсутній.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив про відсутність доказів щодо неправомірного відрахування із заробітної плати позивача коштів, оскільки відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 за лютий 2015 року позивачу нараховано доплату за вислугу років - 1 788,80 грн., компенсацію відпустки - 13576,65 грн., оклад (13 днів) - 12 777,14 грн., всього нараховано 28 142,59 грн. та утримано обов`язкові платежі на суму 6 319,42 грн., борг за працівником на початок і кінець місяця - відсутній.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає. що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись лише у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування.

У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за не відроблені дні відпустки.

Відрахування за ці дні не проводиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Згідно зі статтею 59 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів встановила, що при проведенні розрахунку із позивачем суд першої інстанції зазначив, що згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за лютий 2015 року йому нараховано доплату за вислугу років - 1 788,80 грн., компенсацію відпустки - 13576,65 грн., оклад (13 днів) - 12 777,14 грн., а нараховано 28 142,59 грн. та утримано обов`язкові платежі на суму 6 319,42 грн.

Однак суд першої інстанції не врахував безпідставно утримані з позивача гроші з окладу за січень 2015 року у розмірі 2000 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 500 грн.

Тобто фактично сума яка повинна була бути нарахована та виплачена позивачу становила 30 643 грн.

Колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з неправомірно утриманої з позивача суми 2500 грн.

З урахуванням вимог Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100

"Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" колегія суддів розраховує середній заробіток який складає 1274.40 грн. згідно з довідкою відповідача (а.с. 141)

Затримка розрахунку становить 403 робочі дні.

Згідно з проведеного розрахунку відповідно до вимог постанови КМУ № 100, колегія суддів вважає, що сума нарахована позивачу становить 28 142.59 грн. + 2500 неправомірно утриманих коштів = 30 643 грн.

Сума середнього заробітку за затримку розрахунку 2500 грн. неправомірно утриманих з позивача становить 41 086, 66 грн..

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У статті 214 ЦПК України 2004 року передбачено, що під час ухвалення рішення суд встановлює, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Колегія суддів враховуючи доводи сторін, провівши відповідні розрахунки по справі вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Лозянко О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року скасувати, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з державного підприємства "Адміністрації морських портів України" (01135, м. Київ, пр. перемоги, 14, , п/р НОМЕР_1 в АТ "Укрексімбанк" МФО 305299 ) на користь ОСОБА_1 (ІНПП НОМЕР_2 , рахунок отримувача НОМЕР_3 , для поповнення картки № НОМЕР_4 ПАТ КБ "ПриватБанк" МФО 305299, КОД ) 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень в рахунок повернення безпідставно утриманих із заробітної плати та 41 086 гривень (Сорок одну тисячу вісімдесят шість) 66 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2015 до 14.11.2015

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст рішення складений 07 лютого 2020 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль