КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року м. Київ

Справа № 757/66722/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить стягнути на відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу невиконанням Державою Україна остаточних судових рішень : компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати нарахованої пенсії, та становить 42 690, 89 грн. за період з 01 лютого 2016 року по 02 лютого 2017 року; суми судового збору в розмірі 1409, 60 грн.; витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3524 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що судовими рішеннями стягнуто вказані грошові суми з Головного управління Пенсійною фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 . Разом з тим, грошові кошти не виплачуються, а тому підлягають стягненню з Держави України як майнова шкода на підставі ст. 56 Конституції України та ст. 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказує, що предметом цього позову є порушення відповідачем Державою України гарантованого Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод мирно володіти своїми коштами, які за судовою практикою Європейського Суду з прав людини є його майном, шляхом невиконання відповідачем остаточних судових рішень про стягнення коштів, виконати які Держава України зобов`язана на підставі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист право людини та основоположних свобод. Посилається на те, що суд має право розглядати дану справу виключно на підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка в ієрархії правових актів є правовим актом вищої юридичної сили по відношенню до правових актів, прийнятих органами державної влади України. Однак, суд першої інстанції не погодився з тим, що відповідач Держава України зобов`язана виконувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та застосовувати рішення та практику Європейського Суду як джерело права, зокрема з тим, що Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

В поясненнях до апеляційної скарги скаржник посилається на те, що відповідачем у даній справі є саме Держава Україна, а не Державна казначейська служба України, Пенсійний фонд України, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області та не Кабінет Міністрів України. Звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц. Вказує, що факт протиправних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади України при виконанні ними своїх повноважень, внаслідок яких протиправно не виконувались остаточні судові рішення доказується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі № 640/5248/19, відповідно до якої визнано протиправним та не чинним пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду». Отже, до 22 липня 2020 року діяв незаконний порядок виконання судових рішень, боржниками за якими є органи Пенсійного фонду України.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області Баєва Г., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що скаржник не надав доказів пред`явлення виконавчих листів до виконання до Державної казначейської служби України, тобто вчинення необхідних дій для отримання виконання судових рішень.

Вказує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач фактично вимагає стягнути суми, щодо стягнення яких вже були ухвалені судові рішення. Задоволення такого позову призведе до стягнення бюджетних коштів у подвійному розмірі, оскільки судові рішення про такі стягнення не втратили законної сили, а видані на їх підставі виконавчі листи не визнані такими, що не підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про невиконання Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року та додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 2040/7544/18 не вказують про спричинення йому Державою Україна майнової шкоди у розмірі, тотожному стягнутим сумам, а можуть бути предметом розгляду адміністративним судом в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 2040/7544/18 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, які полягають у відмові листом Головного Управління Пенсійного фонду України у Харківській області на ім`я ОСОБА_1 від 02.04.2018 № 2198/Ю-14 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на підставі, в порядку та у розмірі, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (з подальшими змінами та доповненнями), компенсацію за втрату ОСОБА_1 частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати ОСОБА_1 частини пенсії за період з 01.02.2016 по 02.02.2017 в сумі 42 690 грн. 89 коп.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати нарахованої пенсії в сумі 42 690 грн. 89 коп. за період з 01.02.2016 по 02.02.2017.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 2040/7544/18 стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Додатковою постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року у справі №820/4322/18 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3524 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2019 року Харківським окружним адміністративним судом на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 2040/7544/18 видано виконавчий лист про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати нарахованої пенсії в сумі 42 690 грн. 89 коп. за період з 01.02.2016 року по 02.02.2017 року (а.с. 13).

26 липня 2019 року Харківським окружним адміністративним судом на виконання додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 2040/7544/18 видано виконавчий лист про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с.14).

12 лютого 2019 року Харківським окружним адміністративним судом на виконання додаткової постанови Другого апеляційного адміністративного судку від 07 листопада 2018 року у справі 820/4322/18 видано виконавчий лист про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3524 грн. (а.с .15).

Згідно з ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Проте, з позовної заяви вбачається, що позивач просить відшкодувати матеріальну шкоду на підставі ст. 56 Конституції України та ч. 1 ст. 625 ЦПК України у зв`язку з невиконанням судових рішень в адміністративній справі про стягнення на його користь грошових коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, при цьому розмір майнової шкоди визначає як компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати нарахованої пенсії в сумі 42 690 грн. 89 коп. за період з 01.02.2016 по 02.02.2017, а також витрати по сплаті судового збору, що вже стягнуті судовими рішеннями, які набули законної сили.

Встановлено, що на виконання вищевказаних судових рішень про стягнення на користь позивача грошових коштів Харківським окружним адміністративним судом видано три виконавчих листи.

Однак, інформації щодо пред`явлення до виконання виконавчих листів в установленому законом порядку та стадії їх виконання позивачем до суду не надано.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок і умови примусового виконання судових рішень та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2, 4 статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно із ч.2, 6 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Отже, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» на Державну казначейську службу України покладено обов`язок виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, державне підприємство, установа, організація, у тому числі й органи Пенсійного фонду України.

Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно з п.3 цього Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За змістом пунктів 35, 36 Порядку у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Таким чином, законодавством встановлено відповідний порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державних органів, гарантом виконання яких виступає саме Держава Україна.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки на виконання вказаних судових рішень судом було видано позивачу виконавчі листи для пред`явлення їх до виконання в установленому законом порядку, а тому повторне стягнення суми коштів, які вже стягнуті рішеннями судів, є подвійною відповідальністю за одне й те ж зобов`язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» взагалі не передбачає участі позивача у виконанні судових рішень - колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22.08.2018 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів» затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Установлено, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою.

Суд звертає увагу, що судові рішення про стягнення коштів і про зобов`язання боржника вчинити дії (нарахувати та виплатити пенсію) є різними видами рішень, які виконуються у різному порядку.

Зазначена Постанова № 649 застосовується не до всіх судових рішень, за якими боржником є Пенсійний фонд України, а лише до рішень судів, за якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету. Тобто до судових рішень, за якими на Пенсійний фонд покладено обов`язок нараховувати пенсійну виплату.

Натомість особливості виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є Пенсійний фонд, передбачені Законом «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема у ст. 3 Закону.

Отже, предмети регулювання зазначеного Закону та Постанови № 649 не співпадають.

Вищевказані правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 440/85/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 452/3296/16-ц міститься висновок, що «правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачеві сума пенсії, що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанови суду, відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин».

Таким чином, несплачені позивачу грошові кошти, що підлягають стягненню на його користь за судовими рішеннями, не можуть вважатися майновою шкодою в розумінні статті 56 Конституції України, а є сумою, яка підлягає виплаті в порядку виконання судових рішень, а відтак підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача, які зводяться до незастосування судом першої інстанції рішень і практику Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист право людини та основоположних свобод, відповідно до яких Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, саме у цій справі в розрізі підстав заявленого позову колегія суддів вважає необгрунтованими, враховуючи наступне.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Разом з тим, в даному випадку сума компенсації, стягнута за користь позивача з Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рішенням суду, яке на даний період часу не виконане, не може ототожнюватися із завданою позивачу майновою шкодою, оскільки у позивача не втрачена можливість стягнення таких грошових коштів з боржника, а тому невиплачені позивачу кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1166, 1173, 1174 ЦК України, адже наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення цих коштів, що суперечить положенням Конституції України.

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як джерело права, погоджується із висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки в даному випадку у позивача не втрачена можливість стягнення грошових коштів за судовими рішеннями в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 03.08.2011 року № 845, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

Однак позивачем не надано до матеріалів справи доказів його звернення за виконанням судового рішення в установленому законом порядку.

Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц щодо протиправного невиконання органами державної влади України остаточних судових рішень, яке є підставою для відшкодування шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки спір у вказаній справі виник з інших правовідносин - про стягнення моральної шкоди та судових витрат, позовні вимоги обґрунтовані невиконанням судового рішення, що знаходиться на примусовому виконанні у Державній виконавчі службі.

Разом з тим, у вказаній позивачем постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц також зазначено, що судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Відтак, посилання позивача на те, що витрати по сплаті судового збору, що були стягнуті додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року та додатковою постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 року, є збитками та підлягають стягненню з Держави України як майнова шкода - є безпідставними.

Посилання скаржника у поясненнях до апеляційної скарги на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі № 640/5248/19, як підставу для стягнення матеріальної шкоди, є необґрунтованими, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», пункти якої були визнані протиправними та нечинними, не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 -376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.