Провадження № 4-с/161/64/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк Л.М.

за участю:

державного виконавця Бурбенко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Людмили Морисівни

В С Т А Н О В И В:

28.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Л.М. (далі державний виконавець) в обгрунтування якої зазначив, що повідомленнями від 13.07.2020 року йому, як стягувачу, відмовлено у відкритті виконавчих проваджень і повернуто без виконання три виконавчі листи, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/20722/14-ц, на підставі судового рішення від 14.12.2017 року, додаткових судових рішень від 07.03.2018 року та від 29.01.2018 року, боржником в яких є ОСОБА_2 (далі повідомлення). Вказані повідомлення мотивовані тим, що у резолютивній частині рішення відсутні заходи примусового виконання (стягнути кошти, вилучити майно, зобов`язати вчинити дії тощо). Однак, у повідомленнях державного виконавця не зазначено конкретну норму закону, яка передбачає повернення виконавчого документа стягувачу. Разом з тим, виконання судових рішень стосується поділу в натурі у власність житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Так, згідно з виконавчим листом, виданим на підставі судового рішення від 07.03.2018 року, чітко зазначено, що ОСОБА_2 (боржнику) закласти дверний проріз з кімнати 2-6 в кімнату 2-7. Останній добровільно покладених на нього судовим рішенням обов`язку щодо вчинення дій не виконав і продовжує користуватися безпідставно належним йому (заявнику)майном, в тому числі виділеною у власність кімнатою, гаражем, горищем. Тобто, зазначені судові рішення добровільно боржником ОСОБА_2 , з часу їх прийняття судом, не виконані, чим продовжуються порушуватися його права, за відновленням і захистом яких він й звертався до суду. Враховуючи викладене, просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця та скасувати три повідомлення, якими йому було відмовлено у відкритті виконавчих проваджень і повернуто без виконання три виконавчі листи, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/20722/14-ц, а також зобов`язати державного виконавця прийняти до виконання три зазначених виконавчих листи.

18.09.2020 року державним виконавцем було подано до суду відзив на скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого вона вважає, що доводи заявника, викладені у його скарзі є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. В обгрунтування своїх заперечень щодо заявлених вимог зазначила, що подані ОСОБА_1 виконавчі листи, видані Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/20722/14-ц, на підставі судового рішення від 14.12.2017 року, додаткових судових рішень від 07.03.2018 року та від 29.01.2018 року не містять заходів примусового характеру, а тому будь-яких законодавчо визначених підстав для їх прийняття у неї не було. Крім того, у виконавчому листі Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/20722/14-ц (рішення від 07.03.2018 року) зазначено констатуючий факт та вчинення кількох і лише в одному виконавчому документі (рішення від 07.03.2018 року) зазначена дія, а тому у виконавчому документі необхідно зазначити окрему частину виконання. На підставі викладеного просить визнати її дії законними, а у задоволенні скарги відмовити (а.с. 29-33).

Заявник, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.

Державний виконавець в судовому засіданні, посилаючись на викладені нею у її відзиві доводи просила відмовити в задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог у повному обсязі.

Заінтересована особа - боржник за спірними виконавчими документами ОСОБА_2 до початку судового засідання подав заяву з проханням розгляд справи здійснювати за його відсутності, при вирішенні заявлених вимог поклався на думку суду (а.с. 36).

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За наведених обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності стягувача та боржника.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2017 року в цивільній справі № 161/20722/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі будинковолодіння, заявлені позовні вимоги було задоволено у повному обсязі та вирішено поділ будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснити наступним чином: виділити в натурі ОСОБА_2 , співвласнику 1/3 ідеальної частки будинковолодіння, - приміщення в житловому будинку (літ. А-1), кімнату 2-6 площею 22,7 кв.м., приміщення прибудови (літ. а), коридор 2-1 площею 4,1 кв.м, кухню 2-2 площею 7,2 кв.м, вбиральню 2-3 площею 1,0 кв.м., ванну 2-4 площею 1,9 кв.м, паливну 2-5 площею 4,3 кв.м., загальною вартістю 89140,00 грн. Крім того, ганок (літ. а1), погріб з шийкою (літ. В), сарай (літ. б), (літ. Б-1), огорожу (1). Вбиральню (літ. Д) та колонку (літ. к) залишити в спільному користуванні; виділити в натурі ОСОБА_1 , співвласнику 2/3 ідеальної частки будинковолодіння, приміщення в житловому будинку (літ. А-1) кімната 1-5 площею 21,7 кв.м., кімнату 1-6 площею 21,4 кв.м., кімнату 2-7 площею 22,3 кв.м, приміщення прибудови (літ.а), коридор 1-1 площею 4,6 кв.м, кухня 1-2 площею 8,6 кв.м, санвузол 1-3 площею 2,8 кв.м, паливна 1-4 площею 2,6 кв.м., загальною вартістю 178280,00 грн. Крім того, ганок (літ. а2), сарай (літ. Г-1), гараж (літ. Е-1), оглядову яму (літ. е), огорожу 2-5. Вбиральню (літ. Д) та колонку (літ. к) залишити в спільному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 12650,00 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки співвласнику та 1536,20 грн. судових витрат по справі.

29.01.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було ухвалено додаткове рішення в цивільній справі № 161/20722/14-ц, яким окрім здійснення поділу будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом виділення в натурі окремих частин спірного будинку, такі частки були передані сторонам у власність.

07.03.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було ухвалено додаткове рішення в цивільній справі № 161/20722/14-ц, відповідно до якого ОСОБА_1 було виділено у власність у житловому будинку по АДРЕСА_2 /3 частини горища, а дах житлового будинку залишено у спільному користуванні. З метою виділу в натурі житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 влаштувати дверний проріз з кімнати 1-6 в кімнату 2-7, ОСОБА_2 закласти дверний проріз з кімнати 2-6 в кімнату 2-7.

Судом також встановлено, що вищевказані судові рішення набрали законної сили, на їх підставі видані відповідні виконавчі листи.

У своїй скарзі ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань, покладених на нього судовими рішенням в цивільній справі № 161/20722/14-ц, він змушений був звернутися до Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) із заявами про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається із повідомлень про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 13.07.2020 року вих. №№ 29571, 29574 та 29578, державним виконавцем Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Л.М. було відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті до виконання спірних виконавчих листів на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» вимогами до виконавчого документа є - резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

У відповідності ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Дані виконавчі документи відносяться до рішень немайнового характеру. Рішення немайнового характеру це рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, що передбачено ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження». Проте в пред`явлених до виконання виконавчих листах відсутні відомості щодо зобов`язань боржнику особисто вчинити певні дії , що свідчить про відсутність заходів примусового виконання рішень.

Згідно п. 7 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

За наведених обставин, суд вважає правомірною відмову державного виконавця Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Л.М. у прийнятті до виконання та відкриття виконавчого провадження з приводу виконання судових рішень в цивільній справі № 161/20722/14-ц від 14.12.2017 року та 29.01.2018 року, оскільки такі не передбачають застосування заходів примусового виконання рішень.

Проте, суд не погоджується із доводами суб`єкта оскарження щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, до виконання додаткового рішення від 07.03.2018 року в цивільній справі № 161/20722/14-ц виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Як вбачається із додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2018 року, ухваленого в цивільній справі № 161/20722/14-ц, судом з метою виділу в натурі житлового будинку по АДРЕСА_1 , було вирішено фактично зобов`язати ОСОБА_1 влаштувати дверний проріз з кімнати 1-6 в кімнату 2-7, а ОСОБА_2 - закласти дверний проріз з кімнати 2-6 в кімнату 2-7.

Судом встановлено, що станом на день розгляду даної справи ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання щодо закладення дверного прорізу з кімнати 2-6 в кімнату 2-7, а тому судове рішення від 07.03.2018 року в цивільній справі № 161/20722/14-ц залишається останнім не виконаним.

Вищевказана обставина свідчить про триваюче порушення права власності ОСОБА_1 , за відновлення і захистом яких він звертався до суду, а відмова прийняти виконавчий лист до виконання у зазначеній вище частині в повній мірі нівелює принцип обов`язковості судового рішення.

Так, попри відсутність посилання на застосування конкретного заходу примусового виконання судового рішення від 07.03.2018 року, його текст фактично носить зобов`язальний характер щодо вчинення ОСОБА_2 певних дій, у разі невиконання яких судове рішення вважатиметься невиконаним.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року).

Таким чином, повернення державним виконавцем Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Л.М. стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання виконавчого листа № 161/20722/14-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 05.06.2018 року на підставі додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2018 року ставить під інститут забезпечення державою виконання судового рішення, оскільки у разі відмови у відкритті виконавчого провадження з приводу зобов`язання ОСОБА_2 закладення дверного прорізу, для скаржника в повній мірі відпадуть усі законодавчо визначені важелі для стимулювання боржника щодо належного виконання рішення суду.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Л.М. підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 352, 354, 447-450 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Людмили Морисівни задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Людмили Морисівни щодо повернення стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання виконавчого листа № 161/20722/14-ц, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 05.06.2018 року на підставі додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2018 року.

Зобов`язати старшого державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) Бурбенко Людмилу Морисівну прийняття до виконання виконавчий лист № 161/20722/14-ц, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 05.06.2018 року на підставі додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 березня 2018 року.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 23 жовтня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська