Провадження № 2/201/1269/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Пісчанській Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищенаведеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 5000 грн., та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 рок у розмірі 938916 грн. 17 копійок, з яких 785500 грн. сума основного боргу, 24145 грн. сума 3% річних, 129271 грн. 17 коп. проценти від суми позики. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017 року у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили. На дату подання позовної заяви жоден з відповідачів не здійснив погашення боргу. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 126 876 грн. 02 коп., три проценти річних у розмірі 25 695 грн. 53 коп. та проценти від суми позики в розмірі 116178 грн. 68 коп., а всього 268750 грн. 23 коп., а з відповідача ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 5807 грн. 61 коп., три проценти річних у розмірі 163 грн. 56 коп. та проценти від суми позики у розмірі 739 грн. 65 коп., а всього 6710 грн. 82 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року у цивільній справі № 201/15458/17 було скасовано та призначено вказану цивільну справу до розгляду в загальному порядку.

Представником позивача до суду надана заява про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав у позові викладених.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача ОСОБА_2 07 листопада 2019 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки розрахунок заборгованості, здійснений позивачем є хибним і не відповідає дійсності, в сама сума заборгованості за основним зобов`язанням є спірною. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Представником позивача 14 листопада 2019 року надав суду відповідь на відзив, в якому заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, представником позивача було подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якому остання зазначила що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Згідно з частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 654, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу ОСОБА_2 строком до 01 червня 2013 року, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у розмірі 244 800 гривень, виходячи з встановленого сторонами курсу НБУ = 8,16 грн., що еквівалентно 30 000 доларів СІІІА (а.с.13-14).

Відповідно до п. 1 договору позики відповідач зобов`язався повернути суму грошей у гривні еквівалентну 30000 доларам СІІІА, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками міста Дніпропетровська на день платежу до 01 червня 2013 року.

Однак відповідач ОСОБА_2 не повернув позику відповідно до укладеного з позивачем договору позики.

11 березня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно з яким поручитель поручився перед кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_2 за договором позики від 24 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 654, щодо повернення боржником кредитору суми грошей (а.с.12).

Відповідно до пункту 1.2. договору поручитель відповідає перед кредитором в обсязі не більше 5000,00 грн.

Відповідно до пункту 7 договору позики у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

14 вересня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивачем було подано позовну заяву про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року у справі № 201/12993/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 5 000 грн., та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики від 24 січня 2013 року у розмірі 938 916 грн. 17 копійок, з яких 785 500 грн. 00 коп. сума основного боргу, 24 145 грн. сума 3% річних, 129 271 грн. 17 коп. проценти від суми позики. 05 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/12993/16-ц набрало законної сили.

За проміжок часу з дати подачі позовної заяви про стягнення боргу, інфляційних, трьох процентів річних та процентів від суми позики (14 вересня 2016 року) до дати подання даної позовної заяви (17 жовтня 2017 року), жоден із відповідачів не здійснив погашення боргу. Належних та допустимих доказів протилежного суду надано не було.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В порушення зазначених норм закону відповідач свої зобов`язання не виконав та грошові кошти стягнуті за судовим рішенням від 16 листопада 2016 року, що набрало законної сили, не повернув позивачу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, із вказаною позовною заявою позивач звернувся до суду 17 жовтня 2017 року, тобто строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1,2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частиною 1 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549, ст. 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.

Судом встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, предметом якого є грошові кошти у розмірі 244 800 грн., також у зазначено еквівалент зазначеної суми у доларах США, який складає 30000 доларів США.

Отже, грошові кошти надавалися Рублівському у борг саме у гривнях - грошовій одиниці України, відповідно до чого й підлягають індексації внаслідок знецінення.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Крім того, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Зазначене узгоджується постановою Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року, проценти та штрафні санкції на заборгованість нараховуються боржнику або поручителю і після ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора до його фактичного виконання. Таким чином, борг продовжує зростати і після ухвалення рішення суду до моменту його фактичного виконання. Тобто кредитор мас право стягнути з боржника або поручителя проценти та штрафні санкції у сумах та за ставками передбаченими договором за час прострочення вже виконання судового рішення. Для цього кредитору треба ще раз подати на боржника до суду.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. 543, 625 ЦК України, суд вважає за необхідне у зв`язку із простроченням відповідачем ОСОБА_2 виконання грошового зобов`язання з повернення позики у розмірі 785 500 гри., стягнути інфляційні втрати у розмірі 126 876,02 гри. та 3% річних від простроченої суми 25 695,53 грн.

Розмір інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 5 000,00 грн., складає 5 807,61 грн. та 3% річних від простроченої суми - 163,56 грн.

Крім того, при задоволенні позовних вимог суд враховує висновки Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, з якого вбачається, що будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, а також зважаючи на те, що ніяких доказів щодо повного виконання відповідачем своїх зобов`язань до суду надано не було, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-78, 141, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відсотків від суми позики та судових витрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати у розмірі 126876,02 (сто двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят шість) гривень 02 копійки, три проценти річних у розмірі 25695 (двадцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 53 копійки та проценти від суми позики в розмірі 116178 (сто шістдесят тисяч сто сімдесят вісім) гривень 68 копійок, а всього 268750 (двісті шістдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати у розмірі 5807 (п`ять тисяч вісімсот сім) гривень 61 копійку, три проценти річних у розмірі 163 (сто шістдесят три) гривні 56 копійок та проценти від суми позики в розмірі 739 (сімсот тридцять дев`ять) гривень 65 копійки, а всього 6710 (шість тисяч сімсот десять) гривень 82 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2687,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 67,10 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев