Справа № 460/3477/18 Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М.
Провадження № 22-ц/811/1799/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У серпні 2018 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовував тим, що 11.08.2010 відповідачка звернувся до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 11.08.2010, згідно з умовами якої відповідачу було надано кредит у розмірі 2700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом на заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Оскільки відповідачка порушила зобов`язання з повернення суми кредиту, просив стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.08.2010 у розмірі 19476,79 грн., з яких 4413,65 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5005,10 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8654,38 грн. - заборгованість за пенею; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 903,66 грн. - штраф (процентна складова), а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.08.2010 в сумі 4413 грн. 65 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 399 грн. 29 коп. судових витрат, пов`язаних з сплатою судового збору.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та неустойки не погодилось, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив боржника від сплати заборгованості, з урахуванням того, що відповідачкою заборгованість не оспорювалась.

Зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

До суду були надані розрахунок заборгованості, копія анкети-заяви, витяг з Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг, натомість відповідачка заперечень проти позову банку не подавала, розмір обчисленої позивачем заборгованості, в тому числі відсотків, не оспорювала, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами не заперечувала, а тому рішення суду, що відповідачка не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, ґрунтується на припущеннях.

Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснювала часткове погашення заборгованості по кредитному договору. Таким чином вважає, що укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви, відповідає вимогам ст.ст. 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання.

Звертає увагу на те, що відповідачка своїм підписом ствердила ознайомлення з всіма істотними умовами кредитного договору згідно довідки від 18.01.2011 про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено: тип картки, тип кредитної лінії; базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступним за звітним; порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості; розмір штрафів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а вона його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Таким чином, суд порушив норми матеріального та процесуального права, та безпідставно, з одних лише формальних міркувань, звільнив відповідачку від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом - як встановлені договором, так і гарантовані законом (ст. 1048 ЦК України).

Просить заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків та неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам закону, в оскаржуваній його частині, відповідає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПриватБанк» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 11 серпня 2010 року, що підтверджується копію анкети - заяви від 11.08.2010, довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, витягом з Умов та прав надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунком заборгованості за договором № б/н від 11.08.2010 станом на 31 травня 2015, розрахунком заборгованості за договором № б/н від 11.08.2010 станом на 21 червня 2018 року, копією паспорта відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, суд прийшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Крім цього, суд зазначив, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Разом з цим, суд врахував, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4413 грн. 65 коп.

При вирішенні спору суд покликався на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Зважаючи на те, що рішення суду позивач АТ КБ «Приватбанк» оскаржує в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та неустойки, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України, законність рішення суду в іншій частині не перевіряє.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 11.08.2010 між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 2700.00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У заяві зазначено, що відповідач погодилась, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідач підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Підписанням договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.).

Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 11.08.2010 заборгованість ОСОБА_1 станом на 21.06.2018 становить 19476,79 грн., з яких 4413,65 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5005,10 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8654,38 грн. заборгованість за пенею; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 903,66 грн. - штраф (процентна складова).

Крім цього, зазначеним розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання відповідачем своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 11.08.2010 процентна ставка не зазначена, однак як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 31.05.2015, така була встановлена на рівні 30,00%. З вересня 2014 року позивачем змінено порядок нарахування відсотків за користування кредитом, зокрема процентну ставку визначено на рівні 34,80%, з 01 квітня 2015 - 43,20%, тоді як право банку збільшувати процентну ставку та умови такого збільшення в заяві-анкеті не передбачено.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені.

Колегія суддів надаючи правову оцінку Довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «КРЕДИТКА Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка подавалась позивачем, звертає увагу, що згадана довідка не містить відомостей про прізвище підписанта та відомості про його правовий зв`язок із вищевказаної заявою-анкетою від 11.08.2010, підписаною ОСОБА_1 , або про її бажання укласти договір кредиту на згаданих умовах про проценти та кредитний ліміт. Разом з тим, сама анкета-заява не містить будь-яких даних, що саме довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором SAMDN 8214, яка надана банком, є частиною анкети - заяви від 11 серпня 2020 року.

Крім того, вказана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить різну інформацію з розрахунком заборгованості по договору від 11 серпня 2020. Так, базова відсоткова ставка за користування кредитом в довідці визначена 2,5 % на місяць, а розрахунок банком проведено за відсотковою ставкою, яка змінювалась неодноразово з 30,0% річних до 43,20 % за період з 18 січня 2011 року по 31 травня 2015 року.

Колегією суддів звертає увагу на те, що вказана довідка, дату підписання якої не можливо встановити, є нечитабельною, а тому апеляційний суд позбавлений можливості здійснити її аналіз та надати їй відповідну оцінку, оскільки використання наведених Тарифів є можливим лише за умови, що в анкеті-заяві зазначено про те, яку конкретно кредитну картку отримав позичальник, інакше втрачається зв`язок між тарифами та умовами кредитування, які були обрані позичальником.

Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, як правильно зазначив суд першої інстанції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позичальницею вони не підписані. Доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилась з ними, підписуючи Анкету-заяву, суду не надано. Про те, що ці умови на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо продовження (пролонгації) строку дії кредитного договору, зокрема шляхом перевипуску кредитних карток, суду не доведено.

Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідача відсотків та неустойки не знайшли свого підтвердження, що свідчить про обґрунтованість висновків суду в цій частині та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Колегія суддів враховує, що у даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданих позивачем до справи доказів, витягів з названих документів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом з посиланням на невідповідність таких нормам цивільного права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. 1054 ЦК України, яка визначає поняття «кредитного договору», що в свою чергу включає й обов`язок позичальника сплатити відсотки; ст. 1048 ч. 1, яка передбачає наявність у позикодавця права на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також - ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка забороняє надання безпроцентних кредитів колегія суддів також відхиляє, оскільки за умови недоведеності позивачем достатніми доказами (про що згадувалось вище) в даній справі розміру відсотків, на які погодилася відповідач, підписуючи Заяву-анкету та отримуючи кредит, у суду першої інстанції відсутні були правові підстави для стягнення заявленої Банком суми відсотків. При цьому, сам по собі факт надання Банком кредиту не свідчить про наявність у суду обов`язку стягувати відсотки, розмір яких не є доведеним.

Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні наведених норм матеріального права до спірних правовідносин врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірно висновку відмовляючи у позові в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами та неустойкою, оскільки з наданого позивачем розрахунку не можливо вирахувати (тарифи картки) розмір відсоткової ставки за кредитом.

Долучені до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» виписка по картковому рахунку, довідка про видані кредитні картки, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки не надавались до суду першої інстанції та не були предметом його дослідження. Позивачем не було доведено поважності причин ненадання таких доказів до суду першої інстанції.

При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`являв.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому відповідно до вимог ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

З огляду на викладене відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк