КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року м. Київ

Справа № 757/50546/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10714/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Охневської Т.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 25 травня 2020 року у м. Києві, повний текст рішення складений 04 червня 2020 року, та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 06 травня 2020 року у м. Києві, повний текст рішення складений 20 травня 2020 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 25 травня 2020 року у м. Києві, повний текст рішення складений 04 червня 2020 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» до ОСОБА_1 про припинення дій, які порушують право

В С Т А Н О В И В

У вересні 2019 року позивач звернувся в суд із даним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, розміщену в соціальній мережі «Facebook» на сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1 ; вилучити недостовірну інформацію, розміщену в соціальній мережі «Facebook» на сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1 ; припинити поширювати інформацію, вживаючи слово «незаконність» та синоніми слова «незаконність» по відношенню до діяльності ТОВ «Будінформ» та будівництва житлового будинку з офісним приміщенням та вбудованою автостоянкою на АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 розповсюджувати інформацію, вживаючи слово «незаконність» та синоніми слова «незаконність» по відношенню до діяльності ТОВ «Будінформ» та будівництва житлового будинку з офісними приміщеннями та вбудованою з автостоянкою на АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач вказував, що він має дозвіл, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України на виконання будівельних робіт від 31 серпня 2018 року, відповідно до якого позивачу надано право на будівництво житлового будинку з офісним приміщеннями та вбудованим паркінгом. Натомість відповідач здійснює пов`язані з будівництвом дії, які виражаються в участі у масових заходах щодо будівництва зазначеного будинку та розміщує інформацію в соціальних мережах щодо незаконності будівництва. Зазначені дії відповідача порушують належні ТОВ «Будінформ» права, а саме: право мирно володіти своїм майном, право на підприємницьку діяльність, право на недоторканість ділової репутації, право на достовірність інформації та право на недопущення зловживання правом. У зв`язку з чим, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» до ОСОБА_1 про припинення дій, які порушують право.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав доказів того, що зазначена інформація є недостовірною та що відповідач поширювала інформацію, яка є недостовірною. Також вказано на наявність у відповідача права на свободу вираження власної думки та поглядів.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року заяву адвоката Драган Юлії Василівни, подану в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» до ОСОБА_1 про припинення дій, які порушують право - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» на користь ОСОБА_1 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Дане судове рішення обґрунтовано тим, що в матеріалах справи відсутні дані, які саме докази були зібрані адвокатом, не вказано які саме адвокатські запити направлялися адвокатами. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні заяви подані адвокатом по суті справи, крім заяви за підписом відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи. Також відповідачем не подано доказів щодо підготовки адвоката до участі в судових дебатах. А тому враховуючи складність справи та виконаної адвокатами роботи, які підтверджені належними доказами (вивчення позовної зави, представництво інтересів в суді, підготовка заяви про видачу додаткового рішення), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням поданого представником позивача заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх не співмірності, суд прийшов до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 12000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодився з вказаними судовими рішеннями позивач, його представником подана апеляційна, в якій вказується на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків суду реальним обставинам. Зокрема, позивач наголошує на тому, що позивач не заперечує своє участі у 2018-2019 роках у масових заходах проти їх забудови, здійснення у цей період публікацій у соціальних сітях, які не містили жодного аргументації натомість містили твердження про незаконність побудови та діяльності позивача в цілому, що є недостовірною інформацією. Судом безпідставно відхилені клопотання позивача про виклик свідків в судове засідання та не забезпечено явки та допиту в якості свідка відповідача, що мало наслідком неповне з`ясування обставин справи.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених ними позовних вимог.

Також позивачем окремо подана апеляційна скарга на додаткове рішення, що стосується питання компенсації відповідачеві витрат на правничу допомогу. Позивач вказує на те, що першою заявою відповідача був відзив на їх позов і ньому не було надано попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу, адвокати відповідача були присутні лише в двох судових засіданнях, належні докази факту, обсягу, вартості наданих послуг відсутні, а тому вважають безпідставним стягнення на користь відповідача суми в розмірі 12000 грн. Враховуючи наведене, позивач просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити відповідачу у компенсації судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені в ході розгляду справи судові витрати.

Відповідач не погодилась з додатковим рішенням в частині відмови у задоволенні її заяви про повну компенсацію понесених нею судових витрат, розмір яких становить 27000 грн. Її представником подана апеляційна скарга, де вказується, що стороною відповідача подані всі належні докази на підтвердження витрат пов`язаних з розглядом даної справи, натомість заперечення відповідача їх не спростовують, а судом не обґрунтовано визначена сума компенсації в 12000 грн. До того ж судом не врахована поведінка позивача, яка була спрямована на затягування розгляду справи, шляхом заявлення цілого ряду необґрунтованих клопотань і зловживанням своїми процесуальними правами. З огляду на зазначене відповідач просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з позивача на її користь судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги в першій та апеляційній інстанції в розмірі 40000 грн.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Стафійчук В.В. підтримав подану ними апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній та просив її задовольнити. Щодо доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, вказуючи на їх безпідставність.

Представник відповідача - адвокат Драган Я.С. заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримала апеляційну скаргу подану нею від імені відповідача, просила про задоволення заявлених ними вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг обох сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Державною архітектурно-будівельною інспекцією України ТОВ «Будінформ» 31 серпня 2018 року було видано дозвіл як замовнику та генеральному підряднику на виконання будівельних робіт щодо будівництва будинку по АДРЕСА_1 /т.1 а.с.14/.

З листа Київської міської ради № 08/281-506 від 28 березня 2019 року вбачається, що на їх розгляді знаходився проект рішення «Про скасування рішення Київської міської ради № 121_10/994 від 23 жовтня 2003 року «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Будінформ» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з офісними приміщеннями та вбудованою автостоянкою на АДРЕСА_1 » і представнику позивача був наданий у копіях пакет всіх документів, що знаходився на розгляді /т.1 а.с.25-155/.

За період з 09 січня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 у мережі «Facebook» в аккаунті « ОСОБА_2 » були розміщені публікації щодо будівництва будинку АДРЕСА_1 . Вказане позивач підтверджує нотаріально завіреною заявою адвоката Дюбенко Н.В. від 19 квітня 2019 року та скріншоти з відповідного електронного ресурсу, де вказано прізвище та ім`я відповідача /т.1 а.с.206-229/. Відповідач у поданому відзиві не заперечує вказаних обставин, проте і відсутня заява про їх визнання, відповідач наголошує виключно на гарантованих правах на свободу зібрань та вираження погляді /т.2 а.с.1-7/

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року, залишеним без змін, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року, визнано протиправним та скасовано дозвіл на виконання будівельних робіт «Будівництво житлового будинку з офісними приміщеннями та вбудованою автостоянкою на АДРЕСА_1 » від 31 серпня 2018 року, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України /т.2 а.с.12-17, 58-64/.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на конституційні положення про свободу думки і слова (ст.34 Конституції України). Свобода слова і свобода друку, гарантовані громадянам Конституцією, означають право висловлювання думок і переконань, пошуку, вибору, одержання і поширення інформації та ідей у будь-яких формах, включаючи пресу та інші засоби масової інформації.

Виходячи з положень ст.ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Верховний Суд України Постанові Пленуму № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначає, що під діловою репутацією юридичної особи, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Також у вказаній Постанові дається роз`яснення, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

А отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить, зокрема, її ділову репутацію.

Беручи до уваги зазначені законодавчі положення, суд при вирішенні справ про захист ділової репутації повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на недоторканість ділової репутації, судовим захистом цього права, з іншого боку.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, в ході якої ним на підставі отриманих дозвільних документів було розпочато будівництво будинку по АДРЕСА_1 , проте в подальшому надані дозволи були скасовані.

Позивач посилається на те, що внаслідок участі відповідача у масових заходах щодо будівництва будинку АДРЕСА_1 , а також внаслідок публікацій відповідача, поширених в соціальних мережах щодо будівництва цього будинку, відбулось порушення прав позивача на мирне володіння своїм майном, право на підприємницьку діяльність, право на недоторканість ділової репутації, право на достовірність інформації та право на недопущення зловживання правом.

Разом з тим, відповідач має гарантоване право на свободу думки і слова, право на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

В ході розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що саме відповідачем було здійснено розповсюдження інформації, що даний електронний ресурс належить саме їй, відсутні і докази участі відповідача у певних масових заходах. Враховуючи відсутність заперечень відповідача з цього приводу, але і відсутність її заяви про визнання цих обставин, колегія суддів вважає за необхідне розглянути із зміст оскаржуваної інформації, який носить досить критичний характер діяльності позивача. Однак, в матеріалах справи відсутні дані про те, що участь відповідача в цих заходах вплинула на права позивача, а саме, як він зазначає, право мирно володіти своїм майном, право на підприємницьку діяльність, право на недоторканість ділової репутації, право на достовірність інформації та право на недопущення зловживання правом. Скасування ж дозвільних документів є рішенням уповноважених на це органів, а не результатом дій відповідача. При цьому, визнання судом рішення про надання дозволу протиправним спростовує твердження позивача про недостовірність інформації розповсюдженої відповідачем щодо незаконності будівництва. Таким чином, позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформаціє є недостовірною і порушує його права.

Враховуючи вищевикладене, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що інформація є недостовірною і внаслідок цього було порушено його немайнові права. В даній справі позивачем вказані обставини не були доведені належними та допустимими доказами, що має наслідком відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

А отже рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача поданої на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року.

Здійснюючи перевірку додаткового рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і вказаний висновок визнається обґрунтованим апеляційним судом.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 16 січня 2020 року судом залучено до матеріалів справи оригінал договору про надання правничої допомоги № 17-09/19 від 17 вересня 2019 року, укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Манойленко Н.В. та розрахунок судових витрат, які відповідач планує понести у зв`язку з розглядом справи. У розрахунку наведені види послуг, визначена кількість годин, вартість за годину кожної послуги становить 1000 грн/годину, а загальна вартість визначена в сумі 27000 грн /т.2 а.с.67-71/.

Засобами почтового зв`язку 08 травня 2020 року відповідачем подана заява про ухвалення додаткового рішення до якої долучено також копію договору про надання правничої допомоги № 17-09/19 від 17 вересня 2019 року, укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Манойленко Н.В., розрахунок щодо вартості послуг та копія квитанція до прибуткового касового ордеру № 0605 від 06 травня 2020 року про сплату відповідачем 27000 грн, договору про надання правничої допомоги № 11-03 від 11 березня 2020 року, укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Драган Я.С., в якому визначена варітсть послуг з вивчення матеріалів, підготовки заяв та клопотань у 1000 грн за годину, а представництво в суді 2500 грн в день, квитанція про до прибуткового касового ордеру № 0705 від 07 травня 2020 року про сплату відповідачем коштів в розмірі 13000 грн /т.2 а.с.108-114/.

Позивачем подані заперечення проти стягнення на користь відповідача суми судових витрат, яке мотивовано тим, що розрахунок поданий з порушення порядку встановленого ЦПК України, заявлений обсяг надання правничої допомоги не відповідає реальному та відсутній детальний опис наданих послуг, надані квитанції не підтверджують фактично понесені витрати /т.2 а.с.124-134/

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

В порядку ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Положеннями ч.1-6 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В порядку ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 цієї статті).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Положеннями ч.8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вказано вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, тому виходячи з наведених норм процесуального права, компенсації підлягають понесені відповідачем судові витрати за рахунок позивача.

В матеріалах справи наявні дані про укладенні відповідачем два договори про надання правничої допомоги. Слід погодитись з твердженням позивача про те, що ці дані подані не з першою заявою відповідача, проте в ході розгляду справи і до судових дебатів заявлено про надання даних про остаточне їх визначення. Процесуальний закон вказує на те, що з першою заявою подається попередній розрахунок, проте також надає право на їх заявлення до закінчення судових дебатів та подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому відповідачем додержаний порядок подання таких даних.

З представлених суду договорів вбачається, що сторонами оцінена вартість однієї години роботи адвоката поза межами судового засідання в 1000 грн за годину, а в судовому засіданні 2500 грн в день.

Позивач подав свої заперечення щодо заявленого відповідачем обсягу витрат на правничу допомогу, що зумовило здійснення перевірки заявлених відповідачем судових витрат.

Перевіряючи надані відповідачем дані щодо понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції вказав на відсутність даних, які саме докази були зібрані адвокатом, не вказано які саме адвокатські запити направлялися адвокатами, які заяви подані адвокатом по суті справи, крім заяви за підписом відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи. Вказане знайшло своє підтвердження матеріалами справи, а тому ці висновки суду першої інстанції слід визнати обґрунтованими. Натомість судом враховані дані, які підтверджують надання правової допомоги, а саме робота по складанню відзиву на позовну заяву та інших заяв, участь представника в судових засіданнях та кількість поданих ним доказів.

А тому, враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатами роботи, які підтверджені належними доказами, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 12000 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Таким чином доводи як апеляційної скарги позивача, так і апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року не спростовують висновків цього суду і не впливають на його правильність, а тому не можуть бути підставою для скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг обох сторін не спростовують висновків суду. Рішення суду та додаткове рішення відповідають вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи, і підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у задоволенні апеляційних скарг обох сторін, то відсутні підстави для компенсації судових витрат понесених на стадії апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будінформ» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2020 року