Справа № 212/1858/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Власенко М.Д., за участі секретаря судового засідання Борух Ю.К., розглянувши у відсутності сторін в порядку спрощеного позовного провадження без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 190 000 грн. В обґрунтування вказала, що з 01.08.1966 року по 01.10.1981 рік перебувала у трудових відносинах із відповідачем та працювала на шахті ім.. «50 річчя газети Правда» та шахті «Родіна» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») табельницею, черговою підстанції, черговим гірничим електрослюсарем 5 розряду підземно, гірничим майстром, роз датчиком вибухових матеріалів. з 03.01.1983р. по 14.05.1986р. працювала у відповідача - в рудоуправлінні К.Лібнехта ВО «Кривбасруда» інженером відділу головного механіка, підсобною робочою, старшим інженером технічного відділу. 21.12.1971 року з позивачем стався нещасний випадок, висновком МСЕК від 19.04.1995 року вперше було встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково.

31.12.1983 року була звільнена з підприємства за власним бажанням згідно ст.. 38 КЗпП УССР. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через нещасний випадок їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у тому, що на момент, коли стався нещасний випадок, позивачці було лише 37 років, а її обличчя і кінцівки рук вже придбали шрами, які їй приходилось завжди маскувати, оскільки відчувала себе неповноцінною. В неї опустилося ліве віко, звузилася ліва зіниця ока, сталося запорошення очного яблука. Крім того її почали турбувати головні болі, біль в правому плечовому поясі, болі у хребті. Після травми позивачу стало дуже важко виконувати хатню роботу ( прибирати, прати, тощо..,) що також її пригнічувало. Із-за постійних фізичних болів порушено звичний уклад її життя. Вона змушена часто звертатися в лікувальні заклади, щоб зняти больові синдроми голови та тулубу.

Ухвалою суду від 13.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що ст.237-1 КЗпП України, якою було передбачено відшкодування працівнику моральної шкоди власником або уповноваженим ним органом, було внесен до кодексу лише 24.12.1999 року, а отже норми права, якими позивач обгрунтував позов застосуванню не підлягають. Крім того вказали, що згідно з наказом № 171 від 25.04.1995 року позивачу з причини трудового каліцтва було виплачено 168 625 000,00 карбованців одноразово та щомісячно виплачується з 19.04.1995 року 25% від місячного заробітку. У позовній заяві зазначено, що позивач втратив нормальні життєві зв`язки та зазнав моральних страждань, але жодного доказу на підтвердження вказаних обставин не надано.

Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 з 01.08.1966 року по 01.10.1981 рік перебувала у трудових відносинах із відповідачем та працювала на шахті ім. «50 річчя газети Правда» та шахті «Родіна» правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», табельницею, черговою підстанції, черговим гірничим електрослюсарем 5 розряду підземно, гірничим майстром, роздатчиком вибухових матеріалів. З 03.01.1983р. по 14.05.1986р. працювала в рудоуправлінні К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» інженером відділу головного механіка, підсобною робочою, старшим інженером технічного відділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-10).

Згідно акту №207 від 22.12.1971 року Форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, що стався 21.12.1971 року, складеного на підприємстві в Рудоуправлінні ім. К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», проведено розслідування нещасного випадку що стався на виробництві з ОСОБА_1 . У вказаному акті зазначено, що 21.12.1971 року о 16 годині 45 хвилин ОСОБА_1 ввімкнула насосний агрегат №1. Оскільки він не ввімкнувся від кнопки та ОСОБА_1 , в порушення інструкції вирішила увімкнути його вручну за допомогою механічного важелю. В цей час стався вибух горщиків масляного вмикача та гарячим повітряним струмом обпалило лице та кінцівки рук ОСОБА_1 . В наслідок нещасного випадку, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодженні у вигляді: «Опіку ОСОБА_2 ,ІІІ ступеню, в області ушної раковини, обличчя та так кінцівок обох рук». (а.с.6 ).

Відповідно до висновку МСЕК від 19.04.1995 року вперше позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково та група інвалідності не визначена (а.с.14).

Наказом № 171 від 25.04.1995 року позивачу з причини трудового каліцтва було виплачено 168 625 000,00 карбованців одноразово та щомісячні суми відшкодування шкоди з 19.04.1995 року 25% від місячного заробітку по життєво.

Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у позивача з моменту нещасного випадку, що стався з ним на робочому місці 21.12.1971 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовано ч.4 ст. 43 Конституції України.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Оцінюючи позицію відповідача, викладену у відзиві щодо відсутності у позивача законного права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, суд зазначає, що ст.440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини і не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав має бути відшкодована особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1ЦК Української РСР 1963 року чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Зазначені обставини наступили у ОСОБА_1 у зв`язку з отриманою травмою на виробництві, що призвело до встановлення стійкої втрати професійної працездатності безстроково, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує наступне.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності й господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону в поєднанні з ст.ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14,яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами привиборі із застосуваннінорми права до спірних правовідносин.

Так, згідно положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 4723 грн.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує ступінь втрати працездатності позивача в розмірі 25 %, який встановлено безстроково, а також час роботи на підприємстві відповідача, час, що пройшов з моменту настання нещасного випадку в 1971 році до моменту встановлення стійкої втрати працездатності в 1995 році та послідуючого звільнення, крім того, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, яка відчуває головні болі, та болі в правому плечовому поясі та хребті, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «КЗРК», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 48 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн.

На підставіст. 440-1 ЦК УРСР, керуючись ст. ст.ст. 4,12, 23, 76-83, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273,353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я- задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 48 000 (сорок вісім тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 840 гривень (вісімсот сорок гривень) 80 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат", адреса: 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева, 1А, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено та підписано без проголошення 14.04.2020 року.

Суддя М.Д.Власенко