Справа № 138/28/20
Провадження №:2/138/219/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Холодовї Т.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Паламарчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31333763, прийняте 8 вересня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про реєстрацію права власності на належне позивачу нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради на підставі рішення № 124 від 15.04.2008, позивач є власником І поверху нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 . 23.09.2008 ОСОБА_1 уклав із Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки № МКМП-366/1, за умовами якого передав банку в іпотеку вказане майно.

При цьому, в провадженні Могилів-Подільського міськрайонного суду перебувала справа № 138/1316/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки. В межах даної цивільної справи, з метою забезпечення позову, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15.07.2016 на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 було накладено арешт, який було зареєстровано в установленому законом порядку.

Разом з тим, 08.09.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. на підставі вказаного вище договору іпотеки прийнято рішення індексний номер 31333763 про державну реєстрацію права, на підставі якого за Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» було зареєстровано право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про накладення арешту на спірне майно державний реєстратор, яким виступав приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., не мав права вчиняти реєстраційні дії, поки таке обмеження не буде знято. Також позивач вважає, що згідно ч. 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. не мав права здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Крім того відповідно до абзацу 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868 від 17.10.2013 нотаріус не мав права проводити державну реєстрацію прав на нерухоме майно без вчинення відповідної нотаріальної дії, яка безпосередньо пов`язана з правом на майно. За таких підстав позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31333763 від 08.09.2016.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.01.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 21.01.2020 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі для подання пояснення щодо позову.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.06.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, витребувано докази.

06.07.2020 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , в яких він позовні вимоги не визнав повністю та просив у позові відмовити з тих підстав, що постановою Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 138/1316/16-ц встановлено відсутність у позивача прав на спірне майно, а тому здійснення оскаржуваних реєстраційних дій не призвело до порушення прав або законних інтересів ОСОБА_1 . Крім того, на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду від 15.07.2016 про забезпечення позову у справі № 138/1316/16-ц було накладено арешт в цілому, а оскаржувані реєстраційні дії вчинялись нотаріусом стосовно І поверху нежитлової будівлі магазину. Це свідчить про те, що у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. не було підстав вважати, що реєстраційні дії проводяться щодо нерухомого майна, яке знаходиться під забороною.

Також з урахуванням п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (в редакції чинній станом на час здійснення оскаржуваних реєстраційних дій) під час державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, державний реєстратор не був зобов`язаний вчиняти будь-які нотаріальні дії. Крім того згідно з абзацом 1 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла станом на час прийняття оскаржуваного рішення) приватний нотаріус діяв як державний реєстратор, а не як нотаріус, відтак міг здійснювати реєстраційні дії щодо нерухомого майна незалежно від його місцезнаходження в межах всієї території України.

Також представник відповідача вказав, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 261 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.

Крім того, 02.09.2020 на електронну адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача, в яких він вказує на те, що звернення ОСОБА_1 з даним позовом з посиланням на ухвалу про забезпечення позову від 15.07.2016 є продовженням його недобросовісної поведінки, спрямованої на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором. В обґрунтування такої поведінки представник відповідача посилається на неодноразові звернення сина позивача ОСОБА_2 з позовами до суду в справах, що стосуються спадкових прав, позовні вимоги в яких визнаються ОСОБА_1 та спрямовані на уникнення сплати боргу ОСОБА_1 за кредитним договором або виконання рішення суду про стягнення боргу, зокрема справа № 138/1316/16-ц. Представник вважає, що даний позов спрямований на ускладнення дій кредитора по захисту прав на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а не засобом захисту порушених прав позивача.

Позивач ОСОБА_1 у судові засідання не з`являвся, подавав до суду заяви, в яких просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити.

02.09.2020 у судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Рой В.Л. позов не визнав повністю та просив у позові відмовити з підстав, що вказані в письмових поясненнях та в додаткових письмових поясненнях. Також звертав увагу суду на те, що ухвала про забезпечення позову від 15.07.2016 у справі № 138/1316/16-ц постановлялась з метою захисту прав ОСОБА_2 в разі задоволення позову, а не ОСОБА_1 , а тому вказана ухвала не була спрямована на захист прав саме ОСОБА_1 , відтак не могла бути перешкодою у зверненні стягнення на майно шляхом реєстрації права власності за відповідачем на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору з 2014 року.

02.09.2020 розгляд справи було відкладено в зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування доказів для повторного направлення ухвали на 02.10.2020.

02.10.2020 розгляд справи було відкладено за клопотання представника відповідача адвоката Роя В.Л. через його хворобу.

21.10.2020 представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, 21.10.2020 на електронну адресу суду надійшло повторне клопотання представника про відкладення розгляду справи в зв`язку з його участю в декількох судових засіданнях в м. Вінниці, на підтвердження чого додано роздруківки про наявність в Господарському суді Вінницької області та у Вінницькому апеляційному суді призначених справ за участю ПАТ КБ «Приватбанк», також додано докази поважності причин неявки представника у судове засідання 02.10.2020 (копія листка непрацездатності). Вказане відповідно до ч. ч. 4 ст. 223 ЦПК України дає суду право вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. При цьому суд зважає, що сторони та їх представники подали всі наявні у них докази, 02.09.2020 в судовому засіданні представник відповідача надав суду пояснення у справі, також судом були досліджені письмові докази, наявні в справі. Також суд враховує позицію позивача, викладену у позові, та позицію відповідача, викладену у письмових поясненнях.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. в судові засідання не з`являвся, надсилав до суду заяви про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.04.2008, копія якого наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 належить право власності на І поверх нежитлової будівлі магазину, що складає 356,46 кв.м (а.с. 23).

23.09.2008 ОСОБА_1 уклав із ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки № МКМП-366/1, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1931 (далі договір іпотеки). За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 передав відповідачу в іпотеку І поверх нежитлової будівлі магазину, загальною площею 356,46 кв.м, розташований на АДРЕСА_1 . Згідно з п. 2 договору іпотеки ним забезпечується виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 23.09.2008 № МКМП-366 ( а.с. 17-20, 164-167).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону № 898-IV).

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Пунктами 13.3, 18.8.1, 24 договору іпотеки визначено, що на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (а.с. 21-24).

Отже, вказані пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Разом з тим, судом встановлено, що ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 15.07.2016 в межах цивільної справи № 138/1316/16-ц (провадження №2-з/138/13/16) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки на приміщення магазину Берізка, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 накладено арешт (а.с. 21-22).

Вказане обтяження внесено 20.07.2016 до відповідних реєстрів, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Підставою внесення обтяження була постанова 51716480, видана 19.07.2016 Могилів-Подільським ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області; ухвала Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області № 138/1316/16-ц від 15.07.2016. (а.с. 8).

Як вбачається з копії вказаної Інформаційної довідки 12.09.2016 приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. здійснив реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме на І поверх нежитлової будівлі магазину загальною площею 356,46 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31333763 від 12.09.2016) за Приватним акціонерним товаристом комерційним банком «Приватбанк». Підставою для прийняття такого рішення став договір іпотеки №МКМП-366/1 від 23.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського міського та районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1931 (а.с. 6-7).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон; у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з частино другою статті 18 якого перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону державним реєстратором є нотаріус.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 було затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок), який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (далі - Порядок; у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 8, 12, 18 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Під час формування та реєстрації заяви у базі даних заяв уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник встановлює особу заявника за документом, що посвідчує таку особу. У разі коли під час розгляду заяви державним реєстратором встановлено наявність раніше зареєстрованих інших заяв на це саме майно, ніж заява, що ним розглядається, державний реєстратор невідкладно приймає рішення про розгляд заяви після прийняття рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за результатом розгляду заяви, яка зареєстрована в базі даних заяв раніше.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів).

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу поки таке обтяження не буде зняте.

Як зазначалося вище, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 15.07.2016 вжито заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки на приміщення магазину Берізка, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 накладено арешт.

Інформація про наявність обтяжень у вигляді арешту належного ОСОБА_1 майна 20.07.2016 внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є перешкодою для вчинення нотаріусом реєстраційних дій.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року).

Викладене узгоджується з правовою позицію, висловленою у постановах Верховного Суду від 13 червня 2015 року у справі № 644/2494/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду також спростовує твердження представника відповідача, що державний реєстратор, зважаючи на положення ст. 24 Закону, не зобов`язаний, а лише міг відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на спірне майно, зважаючи на наявність відомостей щодо арешту такого майна.

Крім того, з аналізу вказаних норм права та вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду вбачається, що державний реєстратор не наділений правом надавати оцінку судовому рішенню, яким накладено арешт на майно, а саме: встановлювати з метою захисту чиїх прав постановлялась ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - особи, яка вже є власником такого майна чи іншої особи, яка вважає себе власником майна та звернулась за захистом прав до суду. Закон вказує, що державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації прав лише за наявності самого факту наявності відомостей щодо обтяження у виді арешту майна про реєстрацію прав щодо якого звернулась особа. Вказане спростовує твердження представника відповідача про те, що ухвала про забезпечення позову від 15.07.2016 у справі № 138/1316/16-ц постановлялась з метою захисту прав ОСОБА_2 в разі задоволення позову, а не ОСОБА_1 , а тому вказана ухвала не була спрямована на захист прав саме ОСОБА_1 , відтак не могла бути перешкодою у зверненні стягнення на майно шляхом реєстрації права власності за відповідачем на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про те, що під час прийняття приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. рішення від 12.09.2016 про державну реєстрацію права власності на І поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки № МКМП-366/1 від 23.09.2008, за наявності обтяжень у вигляді арешту, накладеного ухвалою суду, було порушено зазначені вище норми законодавства. Отже, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії щодо належного позивачу майна поки таке обмеження не буде зняте, що є підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора від 12.09.2016 про реєстрацію права власності на І поверх нежитлової будівлі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31333763 від 12.09.2016) за ПАТ КБ «Приватбанк».

При цьому, накладення арешту на об`єкт нерухомого майна в цілому, навіть із зазначенням в ухвалі суду назви такого майна (як в даному випадку - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») не може бути підставою вважати, що його окрема частина, а саме І поверх нежитлової будівлі магазину, загальною площею 356,46 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , під забороною не перебуває. Більше того, ідентифікатором об`єкта нерухомого майна для державного реєстратора виступає не його назва, а необхідні відомості, які зокрема передбачені заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, такі як: тип об`єкта нерухомого майна, його реєстраційний номер, місцезнаходження, ПІБ власника та його ідентифікаційний номер. Вказане спростовує твердження представника відповідача про те, що у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. не було підстав вважати, що оскаржувані реєстраційні дії проводились ним щодо нерухомого майна, яке знаходиться під забороною.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на те, що згідно ч. 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. не мав права здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, оскільки в даному випадку під час прийняття оскаржуваного рішення приватний нотаріус Завалієв А.А. діяв не як нотаріус на підставі Закону України «Про нотаріат», а як державний реєстратор, а відтак під час прийняття оскаржуваного рішення його діяльність була врегульована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому згідно з ч. 5 ст. 3 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Також суд відхиляє й посилання позивача на те, що відповідно до абзацу 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868 від 17.10.2013 нотаріус не мав права проводити державну реєстрацію прав на нерухоме майно без вчинення відповідної нотаріальної дії, яка безпосередньо пов`язана з правом на майно, оскільки вказаний Порядок № 868 від 17.10.2013 втратив чинність станом на час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення. Також, як вже зазначалось вище, приватний нотаріус Завалієв А.А. діяв під час прийняття оскаржуваного рішення як державний реєстратор, а не вчиняв нотаріальні дії.

Щодо посилань представника відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що звернення позивача з даним позовом є продовженням його недобросовісної поведінки, спрямованої на невиконання зобов`язань за кредитним договором, суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи такі твердження представник відповідача посилався на постанову Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 138/1316/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними свідоцтв на право власності та договорів іпотеки.

У вказаній постанові ВС вказав, що Верховний Суд також враховує те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Звернення до суду з позовом не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. ОСОБА_1 , який передав нежитлові приміщення магазину в іпотеку банку, визнавши пред`явлений його сином позов, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки перерозподіл спадщини порушує майнові інтереси банку і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Отже, Верховний Суд в межах розгляду вказаної справи, зважаючи на заявлені в ній позовні вимоги, встановив, що ОСОБА_1 зловживав правами стосовно кредитора, визнавши позов свого сина, оскільки перерозподіл спадщини порушує майнові інтереси банку і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, що свідчить про його недобросовісну поведінку.

Тобто, Верховний Суд, визнаючи поведінку ОСОБА_1 недобросовісною, у взаємозв`язку надав оцінку заявленим позовним вимогам ОСОБА_2 та визнання позову ОСОБА_1 , що призведе до порушення прав кредитора.

Разом з тим, в межах розгляду даної цивільної справи суд не встановив обставин за яких, в разі задоволення позову ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк» буде позбавлений можливості задовольнити свої вимоги кредитора, в тому числі шляхом звернення стягнення на передане ОСОБА_4 в іпотеку банку майно. Докази державної реєстрації у встановленому законодавством порядку відомостей про припинення іпотеки (ст. 17 Закону України «Про іпотеку») представником відповідача суду не надано, а наявність заборгованості перед банком позивачем в позовній заяві не заперечувалась. Посилання ж представника відповідача на те, що банку доведеться докласти додаткових зусиль для повторного звернення стягнення на іпотечне майно не може бути підставою для визнання поведінки позивача недобросовісною.

Крім того, твердження представника відповідача про те, що звернення з даним позовом є продовженням недобросовісної поведінки ОСОБА_1 з метою недопущення звернення стягнення на іпотечне майно після відмови 18.12.2019 Верховним Судом у задоволенні позову ОСОБА_2 у справі № 138/1316/16-ц спростовується як викладеним вище, так і є лише припущенням представника відповідача, а відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому суд враховує, що право на судовий захист, закріплене в ст.55 Конституції України, належить до гарантованих невід`ємних конституційних прав людини. Процесуальними законами гарантовано право на звернення до суду, якого ніхто не може бути позбавлений. Таким чином, наявність у позивача права на звернення до суду в установленому законом порядку, тобто поведінка, яка дозволена процесуальним законом, не може бути визнана недобросовісною. Адже право на звернення до суду надано особі Конституцією для захисту порушених прав, а безпідставність та недоведеність позовних вимог має наслідком відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, зважаючи на наявність підстав, встановлених судом вище, для задоволення позову, суд враховує заяву представника відповідача про застосування позовної давності до вирішення спору, та приходить до висновку про відмову у задоволення позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача у своїх письмових поясненнях від 03.07.2020 просить зокрема застосувати до вирішення спору наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову (а.с.131-133). В обґрунтування представник відповідача вказує, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав з внесенням 08.09.2016 відповідного запису в Державний реєстр прав, відомості якого згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є відкритим та доступним. За загальним правилом, особа повинна бути обізнана про стан своїх майнових прав та обов`язків. Таким чином, позивач міг дізнатись про оскаржуване рішення державного реєстратора з 08.09.2016, в той час як з даним позовом звернувся до суду 09.01.2020.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного правова або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до даної норми закону при вирішенні питання про застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16.

Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Як вбачається з копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна оскаржуване рішення прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 12.09.2016.

Зважаючи на викладену вище норму Закону та висновки Великої Палати Верховного Суду, суд погоджується з твердженням представника відповідача про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому позивач про прийняття оскаржуваного рішення міг дізнатись, починаючи з 12.09.2016. Відтак, зважаючи на положення ст.ст. 253-259 ЦК України, останнім днем звернення позивача до суду з даним позовом було 13.09.2019.

При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач не міг дізнатись про порушення свого права до вказаної дати і звернутись за його захистом до суду. Такі докази, в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не були надані позивачем і під час розгляду справи. Так само не містять матеріали справи і доказів поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Також суд звертає увагу сторін, що датою оскаржуваного рішення є саме 12.09.2016, а не 08.09.2016. Дата 08.09.2016 є датою реєстрації заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про вчинення реєстраційних дій щодо майна. Вказане підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

За таких підстав суд приходить до висновку про відмову у позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у сумі 840,80 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 1 ч. 1 п. 2, 17, 33 ч. 1, 36 ч. , 3, 37 ч. 1 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10 ч. 1 п. 2, 18 ч. 2, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 56 ч. 2 «Про виконавче провадження», п. 8, 12, 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, ст.ст. 3, 13, 253-255, 256 ч. 1, 257 ч. 1, 261, 267 ч. 4 ЦК України, ст. 12, 76-81, 141 ч. 1, 259 ч. 1, 2, 6, 263-265, 273 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570.

Представник відповідача: Рой Володимир Леонідович, місцезнаходження: просп. Юності, 43а, м. Вінниця, 21030.

Третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, місцезнаходження: проспект Миру, 55, м. Чернігів, 14005.

Суддя Т.Ю. Холодова

Повне судове рішення складене 22.10.2020