печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Григоренко І.В.,
при секретарі:Ситику Р.В.,
за участю:
позивача:ОСОБА_1 ,
представника позивача:ОСОБА_2 ,
представника відповідача:Яндульського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить:

- визнати дев`ять транзакцій щодо переказу 29.12.2018 року (з 20 години 01 хвилини до 20 години 56 хвилин) коштів на загальну суму у розмірі 20 164,45 грн. (з яких 5 368,54 грн. - власні кошти позивача та 14 795,91 грн. - кредитні кошти) з кредитної картки № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належної ОСОБА_1 , нечинними;

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 368,54 грн. шляхом відновлення їх на картковому рахунку;

- визнати відсутнім у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» права вимагати від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 795,91 грн., які були зняті 29.12.2018 року з кредитної картки № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належної ОСОБА_1 , та всі пов`язані із ними грошові стягнення (відсотки, пені, штрафи, комісії, тощо);

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» анулювати та скасувати кредит на суму 14 795,91 грн., виданий 29.12.2018 року на кредитну картку № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належної ОСОБА_1 та всі пов`язані із ними грошові стягнення (відсотки, пені, штрафи, комісії тощо).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» існують договірні відносини, в рамках яких йому було видано банківську картку № НОМЕР_1 , що 03.01.2019 року замінена на картку № НОМЕР_2 . 29.12.2018 року щодо позивача було вчинено кримінальне правопорушення, а саме: невідомі особи викрали мобільні телефони та картку АТ КБ «ПриватБанк», з якої у подальшому було знято грошові кошти в розмірі 20 164,45 грн. Позивач також зазначає, що в результаті вчиненого кримінального правопорушення, він о 20:05 год. 29.12.2019 року був доставлений у важкому стані без свідомості в Київську міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги за адресою: м. Київ, вулиця Братиславська, 3. Під час перебування в реанімації з належної позивачу картки АТ КБ «ПриватБанк» були зняті кошти на загальну суму 20 164,45 грн. 30.12.2018 року дружина позивача зателефонувала на «гарячу лінію» відповідача за номером 3700 та повідомила про викрадення картки АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 , та про необхідність блокування будь-яких операцій по вищевказаній картці.

03.01.2019 року позивач звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться у м. Києві по вулиці Лятошинського, буд. 4, де також повідомив банк про ситуацію із викраденням картки та про необхідність блокування картки. Співробітниками банку було запропоновану позивачу звернутися до органів Національної поліції України, а також видано нову картку. Після звернення до поліції позивачем було надано відповідні документи до банку. Також позивач письмово звертався до відповідача із заявою про надання письмової відповіді на звернення від 30.01.2019 року й припинення розсилки смс-повідомлень та здійснення дзвінків з вимогами повернути кредит та відсотки. Однак відповідач не надав жодної відповіді позивачу, продовжує нараховувати відсотки на кредит та не здійснив повернення (відновлення залишку) коштів на картці. Тому позивач змушений звертатися до суду із даним позовом.

В якості обґрунтування правових підстав позову позивач посилається на пункт 8 розділу VI Постанови Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», за якою емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Позивач зазначає, що пунктом 6 розділу VI Постанови Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» передбачено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; також позивач вважає, що відповідно до ст. 614 ЦК України він не повинен нести відповідальність перед відповідачем, оскільки він не користувався грошовими коштами.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2019 року справу було передано судді Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 17.03.2020 року.

17.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення по даній справі, у яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на п. 1.1.2.7 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Відповідачем зазначено, що згідно з випискою по рахунку клієнта, позивач здійснив операцію за своїм рахунком, а саме: з 29.12.2018 року по 31.12.2018 року - зняття готівки в банкоматі та покупка товарів в ТРЦ, що свідчить про використання своїх особистих даних, паролів, фінансового номеру телефону, кодового слова (при зміні пароля/розблокуванні картки/оплати товарів). Також, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Нормами Цивільного кодексу України також передбачене право дострокової вимоги повернення всієї суми кредиту. Також відповідач зазначає, що відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено можливість банків самостійно визначати розмір процентних ставок та комісійних винагород. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

17.03.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що представник банку приймає участь в іншому судовому засіданні в Господарському суді міста Києва.

Протокольною ухвалою суду від 17.03.2020 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 07.07.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2020 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, у судовому засіданні було оголошено перерву до 04.11.2020 року.

В судове засідання 04.11.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з викладених у ній підстав та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у письмових поясненнях підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши подані учасниками справи письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на наступне.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 06.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № SAMDNWFC0, та позивач являється власником рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк».

У відповідності до виписки № 27160 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.12.2018 року, 29.12.2018 року о 20:05 год. ОСОБА_1 був доставлений у стаціонар Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за адресою: м. Київ, вулиця Братиславська, 3, де йому було встановлено діагноз: гостре отруєння психотропною речовиною - фенотіазіном.

03.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою про викрадення особистих речей, гаманця із грошима, картки АТ КБ «ПриватБанк» та мобільних телефонів, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення. Дана заява зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 500 від 03.01.2018 року та 04.01.2019 року слідчим Голосіївського УП ГУНП у місті Києві, інформацію про дане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується відповідною копією довідки від 04.01.2019 року та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.01.2019 року.

31.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-повідомленням від 30.01.2019 року, в якій зазначив про події, що мали місце 29.12.2018 року, та з вимогами про відшкодування належних йому 5 500,00 грн., які були зняті 29.12.2018 року з рахунку № НОМЕР_1 невстановленою особою, та припинення нарахування відсотків на 15 000,00 грн. кредитних коштів, які також були зняті з рахунку № НОМЕР_1 29.12.2018 року.

01.02.2019 року слідчим Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000042 від 04.01.2019 року, що підтверджується копією постанови про визнання потерпілим від 01.02.2019 року.

20.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просив надати відповідь на заяву від 30.01.2019 року та доєднати засвідчену копію постанови про визнання потерпілим до заяви від 30.01.2019 року (заява зареєстрована 20.02.2019 року за вх. № 32564-ВБ).

Не отримавши відповіді від банка, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, суд виходить з наступного.

Частинами 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України).

В частині 1 ст. 1054 ЦК України законодавцем встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа, зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

В свою чергу, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно із п. 1.27 ст. 1 Закону, платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

У пунктах 32.1, 32.7 ст. 32 Закону визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24 ст. 1 Закону встановлено, що ініціатор - це особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Системний аналіз пунктів 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону дає підстави для висновку про те, що рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, якщо: ініціатором такого переказу виступила особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник); кошти були списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі, тобто платіжної картки (п.п. 4 п. 21.1 ст. 21 Закону).

Згідно з п. 14.16 ст. 14 Закону, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до п. 14.14 ст. 14 цього Закону під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Згідно з п. 14.3 ст. 14 Закону порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (надалі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».

Відповідно до п. 3 Розділу І Положення, його вимоги поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач).

Так, згідно п. 1 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Відповідно до п.п. 5-9 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до п. 7 розділу X Положення, контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином з наведеного вбачається, що після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу, тобто кредитної картки, користувач зобов`язаний негайно повідомити банк-емітент про таку втрату у спосіб, що передбачений договором. При цьому, до моменту повідомлення ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Як встановлено судом, 06.12.2016 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFC0, за умовами якого позивач являється власником кредитної картки № НОМЕР_1 , яка 03.01.2019 року була замінена на кредитну картку № НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначає відповідач і не заперечує позивач, договір № SAMDNWFC0 від 06.12.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, є договором приєднання, публічна частина якого - Умови та Правила надання банківських послуг - встановлена банком та розміщена в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms.

Згідно з п. 1.1.2.1.12 Умов та Правил, які містяться на сайті відповідача https://privatbank.ua/terms, клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню.

В п.п. 1.1.2.1.13, 1.1.2.1.13.1, 1.1.2.1.14, 1.1.2.1.21 Умов та Правил зазначено, що клієнт зобов`язується: інформувати Банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, стікера PayPass, ПІНа, SIM-картки мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищезазначених випадків необхідно звернутися до відділення Банку або за телефонами 3700 (безкоштовно) по Україні, НОМЕР_3 (для дзвінків з-за кордону); у випадку оспорювання Держателем картки операцій, здійснених з використанням карток, стікеру PayPass або інформації, нанесеної на картці, Держатель картки зобов`язаний протягом тридцяти днів з моменту утримання грошових коштів з рахунка звернутися в Банк і заявити про операції, що оскаржуються, і про причини оскарження, подати письмову заяву (у разі якщо вирішення питання передбачає таку необхідність); у випадку якщо Держателю картки відомі факти про незаконне використання картки, Держатель картки зобов`язаний у триденний термін після усної заяви про втрату картки, стікера PayPass, ПІНа надати в Банк докладний виклад обставин втрати картки, стікера PayPass і/або ПІНа і відомі факти про їх незаконне використання; негайно повідомляти Банк шляхом дзвінка до Колл-центру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома Клієнту, про втрату/викрадення карти, стікера PayPass, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками (а також за рахунками 3-х осіб).

Відповідно до п. 1.1.5.14. Умов та Правил, клієнт відповідає за всі операції в повному обсязі, здійснені в підрозділах Банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему Приват-24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації.

Пунктом 1.1.5.5. Умов та Правил передбачено, що банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24 або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхньою зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

Таким чином з наведеного вбачається, що за умовами договору, укладеного позивачем із АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», позивач зобов`язаний повідомляти банк про викрадення картки, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками негайно, а саме: не пізніше 15 хвилин з моменту настання таких подій.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що кредитна картка № НОМЕР_1 була викрадена невідомими особами у позивача 29.12.2018 року приблизно о 18 год. 00 хв., тоді як відповідне повідомлення до банку було зроблено дружиною позивача за номером телефону 3700 лише 30.12.2018 року в період між 11 год. 00 хв. та 12 год. 00 хв.

При цьому, саме 29.12.2018 року було здійснено несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача невідомими особами, що підтверджується наданою позивачем випискою по особовому рахунку останнього (а.с. 13).

За вказаних обставин суд вважає, що, по-перше, позивачем порушені умови договору щодо негайного, не пізніше 15 хвилин, повідомлення банку про викрадення кредитної картки, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками; по-друге, за приписами чинного законодавства до моменту повідомлення про втрату кредитної картки ризик збитків від здійснення несанкціонованих операцій несе саме позивач.

Іншими словами, до моменту повідомлення банку про викрадення кредитної картки саме на позивача, як держателя кредитної картки, покладений тягар відповідальності за здійснення платіжних операцій, за розголошення (розкриття) паролів, ПІН-кодів та CVV-кодів кредитної картки.

З урахуванням викладеного у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання транзакцій щодо переказу 29.12.2018 року коштів на загальну суму у розмірі 20 164, 54 грн. з кредитної картки № НОМЕР_1 нечинними та зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти у сумі 5 368,54 грн. шляхом відновлення їх на картковому рахунку, а також про визнання відсутнім у відповідача права вимагати грошові кошти в розмірі 14 795,91 грн.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) та від 28.08.2019 року у справі № 127/9899/17-ц (провадження № 61-28261св18) зроблено висновок, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Вказана правова позиція підтверджується останньою практикою Верховного Суду України, а саме: постановою Верховного Суду від 05.09.2018 року по справі № 462/1343/17; постановою Верховного Cуду від 05.06.2019 року по справі № 712/4463/16-ц; постановою Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 161/6089/17; постановою Верховного Суду від 10.07.2019 року по справі № 522/22780/15-ц.

Також зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 року у справі № 628/3322/16-ц, в якій зазначено, що до моменту повідомлення користувачем банку факту втрати електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Доводи позивача про те, що невідомі особи заволодівши майном та карткою позивача, заволоділи і його коштами з картки, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: обвинувальним вироком по справі.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З наведеної норми вбачається, що лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок.

Отже, ані факт порушення кримінального провадження № 0000042 від 04.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, ані факт визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000042 не є належним та допустимим доказом неправомірного заволодіння коштами позивача третіми особами.

При цьому, суд зазначає, що позивач, як потерпілий у кримінальному провадженні № 0000042, не позбавлений права заявити цивільний позов про відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача анулювати та скасувати кредит та всі пов`язані із ним стягнення (відсотки, пені, штрафи, комісії тощо), суд зазначає, що порядок нарахування процентів, пені та штрафних санкцій встановлений договором між позивачем та відповідачем.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Як зазначалось вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Отже, в даному випадку позивач уклав із відповідачем договір про надання банківських послуг, який містить в собі елементи кредитного договору.

Пунктами 1.1.1.54, 1.1.1.55 Умов та Правил передбачено, що кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - це розмір коштів, що надаються Банком клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності; кредитна картка - платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом.

Овердрафт - короткостроковий кредит, який Банк надає клієнту у разі, якщо сума операції за платіжною карткою перевищує суму залишку коштів на його рахунку, в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишку на рахунку або встановлений Банком ліміт овердрафту є несанкціонованим овердрафтом (п. 1.1.1.63 Умов та Правил).

Права та обов`язки клієнта передбачені розділом 1.1.2. Умов та Правил.

Так, відповідно до п.п. 1.1.2.1.5, 1.1.2.1.6, 1.1.2.1.7, 1.1.2.1.8, 1.1.2.1.9. клієнт зобов`язаний: одержувати виписки про стан картрахунків і про здійснені операції за картрахунками; у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутися до Банку для розірвання Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих Держателю картки і його довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів з картрахунка інформувати (також письмово, якщо вирішення питання передбачає таку необхідність) Банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання; погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором; у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту й овердрафту), оплати винагороди Банку; стежити за витратою коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.

За вказаних обставин суд вважає, що позивачем шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений договір про надання банківських послуг із відповідачем, який містить в собі умови кредитного договору.

Вказаний договір містить всі істотні умови, станом на момент звернення позивача із позовом до суду недійсним в судовому порядку не визнаний.

Як зазначалось вище, ч. 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За вказаних обставин, а також зважаючи на той факт, що до моменту повідомлення користувачем банку факту втрати електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача анулювати та скасувати кредит на суму 14 795,91 грн.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, він застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що судовий збір при поданні позовної заяви позивачем не сплачувався, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 1054, 1057 Цивільного кодексу України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 273, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 16.12.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко