ПОСТАНОВА

Іменем України

21 квітня 2020 року м. Кропивницький

справа № 398/2653/18

провадження № 22-ц/4809/386/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - голова Петровської районної державної адміністрації Кіровоградської області

Завалій Сергій Володимирович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Шаєнко Ю. В.) від 26 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом до голови Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області Завалія С. В. у якому просив про таке:

1.Скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серія КР № 040425, зареєстрованого 04 липня 2017 року, або зобов`язання відділу Держгеокадастру у Петрівському районі Кіровоградської області скасувати державну реєстрацію державного акту;

2.Визначити чи були і ким порушені права позивача, як спадкоємця та як наслідок співвласника земельної ділянки;

3.Застосувати наслідки відповідальності відповідача, передбачені ч. 2 ст. 155 та п. «д» ст. 156 ЗК України, ч. 3 ст. 386, ст. 1166 ЦК України, або надати таке право позивачу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року, ухваленим за його позовом, визнано недійсним державний акт на право власності на землю КР № 040425 від 04 липня 2007 року, який виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 10,16 га на території Червонокостянтинівської сільської ради Петровського району Кіровоградської області. Але, водночас, суд відмовив у задоволенні його позовної вимоги про скасування державної реєстрації визнаного судом недійсним державного акту на право власності на землю у зв`язку з передчасністю її пред`явлення. Надалі у відповідь на запит до Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області йому надійшов лист голови РДА Завалія С. В. від 03 липня 2018 року про неможливість здійснення відділом Держгеокадастру скасування державної реєстрації державного акту на землю. Дії голови райдержадміністрації позивач вважає неправомірними через їх невідповідність законодавству та рішенню суду. Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача він обмежений у реалізації належного йому права власності на земельну ділянку, а сама земельна ділянка неправомірно продовжує перебувати у володінні іншої особи.

Короткий зміст рішення суду

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з тим, що позивач не довів свої вимоги.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на його думку оскаржуване рішення суду являється незаконним, необґрунтованим і несправедливим у зв`язку з порушенням судом норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не врахував, що рішенням суду в іншій справі вже визнано недійсним державний акт на землю, який був виданий ОСОБА_2 , а тому відповідач неправомірно відмовляється скасувати його державну реєстрацію. Крім того, суд не врахував, що позивач висував не лише вимогу про скасування державної реєстрації державного акту на землю, а й інші: встановлення фактів порушення прав позивача та відповідальних за це осіб, відшкодування завданої шкоди. На його думку, суд був упередженим, позаяк не задовольнив обґрунтовані клопотання позивача про витребування доказів, а натомість прийняв від відповідача відзив на позов, що поданий після впливу строку на вчинення такої процесуальної дії. Суд не послався на жодну норму права, якою він керувався приймаючи рішення.

Відповідач не використав своє право, передбачене ст. 360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу не надав.

Сторони повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Розглянувши справу у судовому засіданні 15 квітня 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, викладених нижче.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року (справа № 2-3/11) за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку (пай) розташовану на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області за № 16 від 21 травня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04 липня 2007 року на підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 видано державний акт серії КР № 040425 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

Рішенням Олександрійського місьрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року, за позовом ОСОБА_1 до Петрівської РДА Кіровоградської області і ОСОБА_2 визнано недійсним державний акт серії КР № 040425 на право власності на земельну ділянку площею 10,16 га, яка розташована на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, який 04 липня 2007 року був виданий ОСОБА_2 , а в задоволені позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відділу Держкомзему у Петрівському районі кіровоградської області скасувати реєстрацію державного акту відмовлено так, як ця вимога може бути заявлене лише у випадку відмови у скасуванні реєстрації державного акту.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2009 року скасовано рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Червонокостянтинівської сільської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування після, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , а справу направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Іншою ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2011 року в зв`язку з відмовою позивача від позову закрито провадження у справі № 2-3/11 за позовом ОСОБА_2 до Червонокостянтинівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Ці обставини встановлені рішенням Олександрійського місьрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року по справі ЄУН 400/382/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області і ОСОБА_2 .

Крім того, ці обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/19290366#)

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Положеннями ст. 55 Конституції України закріплено право кожного на звернення в суд якому кореспондується позитивне зобов`язання держави забезпечити захист прав та свобод людини і громадянина судом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду (ч. 3 ст. 258 ЦПК України).

Відповідно до норм ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з приписом ч. 1 ст. 264 цього ж Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зміст рішення суду унормовано ст. 265 ЦПК України згідно з якою рішення складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Однак, рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2019 року, яке переглядається апеляційним судом, не повною мірою відповідає цим вимогам.

Так, зокрема, мотивувальна частина рішення суду не містить мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, або висновку про те, що певний аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. У тексті рішення відсутній категоричний висновок про те чи були і ким порушені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відсутнє посилання на норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Фактично суд першої інстанції виклав у своєму рішенні немотивований висновок про недоведеність позовних вимог, але жодних аргументів при цьому не навів, не послався ні на одні норму матеріального права.

Допущена судом необґрунтованість рішення вказує на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування або зміни рішення.

Щодо суті вимог позивача, то апеляційний суд виходить з такого.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відмовляючись скасувати реєстрацію державного акту на право власності на землю, який рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року визнаний недійсним, Петровська районна державна адміністрація Кіровоградської області сприяє незаконному володінню земельною ділянкою іншою особою ( ОСОБА_2 - суд).

Таким чином в основі пред`явленого позивачем позову лежить спір між ним і ОСОБА_2 про право власності на земельну ділянку площею 10,16 га на території Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, спадщина на яку відкрилася після смерті ОСОБА_3 . Спір частково був вирішений рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 березня 2016 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, після набрання вказаним рішенням суду законної сили між позивачем і ОСОБА_2 продовжує існувати спір щодо володіння земельною ділянкою.

Петрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області, зокрема її голова Завалій С. В. , не являються учасниками спору про право цивільне.

Крім того, вбачається, що позивач помилково ототожню реєстрацію державного акту на право власності на землю з державною реєстрацію самого права.

За змістом ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України у редакції, яка діяла на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серія КР № 040425 від 04 липня 2007 року, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже, право власності на земельну ділянку підтверджувалося державним актом встановленої форми, чинність якого пов`язувалася із здійсненням державної реєстрації.

Пунктом 3.2. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), було передбачено, що державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.

Згідно з п. 3.10. Інструкції у випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву ради або державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа. У відповідній книзі записів (реєстрації) робиться запис про припинення права власності чи користування земельною ділянкою, який посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України.

Однак, ця Інструкція втратила чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 03 липня 2013 року № 404.

Ні норми ЗК України, а ні норми Закону України «Про районні державні адміністрації» не відносять до компетенції районних державних адміністрації чи їх посадових осіб вирішення питання скасування державної реєстрації державних актів на право власності на землю.

Крім того, з 01 січня 2013 року у зв`язку із змінами у законодавстві України державні акти на право власності не видаються так, як законодавством визначено інший спосіб підтвердження права власності на землю та його реєстрації. У зв`язку із цим скасування державної реєстрації раніше виданих державних актів на право на землю теж не здійснюється.

Аналізуючи зміст ст. 152, 153 ЗК України можна дійти висновку, що визнання недійсним державного акту на право власності є окремим способом поновлення порушеного права у судовому порядку.

Право власності на земельну ділянку може бути захищене також в інший, передбачений законодавством, спосіб.

Нормами ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висунувши вимогу про скасування державної реєстрації раніше визнаного недійсним державного акту на право власності на землю позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту свого права. Крім того, позов в цій частині пред`явлено до неналежного відповідача, а тому він може бути задоволений.

Інша вимога позивача про визначення чи були і ким порушені його права взагалі не являється способом захисту права, а скоріше обставиною, яка підлягає доведенню.

Що до пред`явленої позивачем вимоги про застосування наслідків відповідальності відповідача, передбачених ч. 2 ст. 155 та п. «д» ст. 156 ЗК України, ч. 3 ст. 386, ст. 1166 ЦК України, то слід зазначити таке.

Вказані статті Кодексів встановлюють право потерпілого (в тому числі землевласника або землекористувача) вимагати захисту свого права у такий спосіб, як відшкодування збитків, в тому числі неотриманих доходів.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність у нього збитків та їх розмір, протиправність дій або бездіяльності їх заподіювача, наявність причинного зв`язку між ними неправомірною поведінкою і шкодою (збитками).

Проте, позивач не вказав і не підтвердив доказами наявність у нього збитків та їх розміру, не довів існування фактів протиправної діяльності відповідача та зв`язку між цими ознаками, що виключає наявність складу правопорушення, як підстави відповідальності відповідача.

Щодо решти доводів апеляційної скарги, то апеляційний суд вважає їх явно необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що по суті суд першої інстанції правильно вирішив справу, але при цьому його рішення є необґрунтованим, постановленим з порушенням норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, а тому, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає зміні в мотивувальній його частині.

Про судові витрати

Не залежно від того, що суд апеляційної інстанції змінює рішення у цій справі, понесені позивачем судові витрати покладаються на нього, оскільки апеляційний суд погоджується з загальним висновком суду першої інстанції про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 26 листопада 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко