Справа № 709/1152/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року смт Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Чубая В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) через представника за довіреністю (а.с. 27) Гребенюка О.С. звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що між позивачем і відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12683,22 гривень та судові витрати.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 липня

2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання позов не визнала та стверджувала, що заборгованість нею погашена на підставі генеральної угоди від 6 січня 2015 року. Іншого кредиту відповідач у позивача не оформлювала та кредитних карток не отримувала. Вказувала, що не ознайомлювалася з доданими до позову Умовами та правилами надання банківських послуг, які не містять дати, та позивачем не надано доказів протилежного. Зазначала про незаконність включення у розмір заборгованості одночасно пені і штрафів. Просила застосувати позовну давність, початок якої слід обраховувати з 1 серпня 2015 року, тобто з наступного дня після закінчення строку погашення заборгованості за генеральною угодою.

У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на норми цивільного законодавства, наполягав, що між позивачем та відповідачем фактично відбулося укладення договору приєднання, оскільки остання підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, підтвердив укладення генеральної угоди з відповідачем та погашення останньою заборгованості відповідно до її умов. Водночас зауважив, що 23 січня 2017 року відповідач вкотре звернулася до відділення банку, пройшла ідентифікацію на підставі раніше заповненої анкети-заяви та їй було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500,00 гривень, якими вона скористалася того ж дня, що відображено у виписці та розрахунку заборгованості. Повідомив, що позивач здійснював перевипуск банківської картки, яка діє останнього дня травня 2021 року, що підтверджується фото клієнта з карткою, у зв`язку з чим строк звернення до суду не пропущений. Стверджував, посилаючись на позицію Верховного Суду України, про можливість одночасного застосування пені і штрафів за порушення грошового зобов`язання. При цьому, звертав увагу суду на те, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості, не надано будь-якого контррозрахунку.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач одночасно з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, однак причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не надіслала.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (відповідач) 21 липня 2017 року уклала шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на « ОСОБА_1 », про що свідчить копія актового запису про шлюб від 21 липня 2017 року № 16 (а.с. 76).

Відповідно до заяви № б/н від 23 вересня 2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

В подальшому між сторонами укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від

6 січня 2015 року (далі - генеральна угода).

Відповідно до п.п. 1.1.2. генеральної угоди заборгованість по кредитному договору з дати укладення генеральної угоди становить 2304,58 гривень.

Згідно з п.п. 1.1.3. генеральної угоди дата кінцевого погашення заборгованості за кредитним договором - 31 липня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами позичальник (відповідач) зобов`язується в день підписання генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому у банку (позивач) рахунку у розмірі 300,00 гривень (п. 1.2. генеральної угоди).

Пунктом 2.1. генеральної угоди передбачено, що банк (позивач) надає позичальнику (відповідач) строковий кредит у розмірі 2004,58 гривень на строк 6 місяців, з 6 січня по 31 липня 2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі у розмірі 2004,58 гривень в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків у розмірі 0,001% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у зазначені у заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі

334,10 гривень для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 липня 2015 року.

На виконання п. 1.2. генеральної угоди відповідачем переведено особисті кошти у розмірі 300,00 гривень, про що свідчить копія платіжного доручення від 6 січня

2015 року.

Зі змісту поданих до суду відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив вбачається, що відповідачем заборгованість по кредиту погашена відповідно до умов генеральної угоди. Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с. 5) та випискою по банківському рахунку (а.с. 87-91).

Водночас зі змісту відповіді на відзив вбачається, що відповідач 23 січня 2017 року повторно отримала кредит у розмірі 500,00 гривень та в подальшому користувалася кредитними коштами, що також підтверджується випискою по банківському рахунку

(а.с. 87-91) та розрахунком заборгованості (а.с. 6-8). Вказані обставини відповідачем неспростовані, належних і допустимих доказів протилежного суд не надано.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 16 травня

2019 року заборгованість становить 12683,22 гривень та складається з наступного:

-4159,77 гривень - заборгованість за тілом кредиту;

-2494,17 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

-3999,13 гривень - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

-950,00 гривень - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від

100 гривень,

а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500,00 гривень - штраф (фіксована частина);

-580,15 гривень - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами у самому договорі).

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 23 вересня 2013 року, яка додана позивачем до позовної заяви та на підставі якої, як вбачається зі змісту відповіді на відзив, 23 січня 2017 року відповідач пройшов ідентифікацію, процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, тобто позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник, тобто відповідач), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Зазначеними документами визначені, в тому числі пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також додаткові положення щодо дії договору, строку повернення кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку (позивача) належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, порядку повернення кредиту, надані банком (позивачем) Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливого розгляду справи судом.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З аналогічних підстав суд не може розцінювати факт укладення сторонами генеральної угоди як доказ ознайомлення відповідача з умовами кредитування, порядком нарахування відсотків за користування кредитом, а також штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на момент укладення договору).

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки останній є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг, та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач виконав вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), зокрема щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

З вказаних підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення процентів, пені та штрафів.

Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4159,77 гривень, а тому в цій частині позов підлягає до задоволення.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту слід зазначити наступне.

Пункт 1.1.1. Умов та правил надання банківських послуг визначає терміни і поняття, при цьому поняття тіло кредиту та прострочене тіло кредиту в ньому відсутні.

Відповідно до п.п. 1.1.1.60 мінімальний обов`язковий платіж - це розмір боргових зобов`язань клієнта, які щомісячно має сплачувати клієнт протягом терміну дії карти. Цей платіж розраховується, як сума овердрафта і суми щомісячного платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за кредитом.

Прострочений кредит - кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором (п.п. 1.1.1.88 Умов та правил надання банківських послуг).

Враховуючи, що стягненню з відповідача підлягає виключно сума безпосередньо отриманих за допомогою банківської карти коштів, за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів.

За таких обставин заборгованість за простроченим тілом кредиту до стягнення не підлягає.

Разом з тим суд не погоджується з твердженням відповідача про закінчення строку позовної давності, виходячи за наступного.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З розрахунку заборгованості (а.с. 6-8) і виписки по банківському рахунку (а.с. 87-91) вбачається, що відповідач востаннє самостійно здійснювала платіж в рахунок погашення заборгованості 10 липня 2018 року у розмірі 140,00 гривень шляхом переводу з іншої банківської картки.

Таким чином, виходячи з дати надходження позовної заяви до суду - 19 червня 2019 року, про що свідчить вхідний штамп суду (а.с. 2), суд дійшов висновку, що позивачем строк звернення до суду не пропущений, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності, яку слід рахувати з моменту невиконання відповідачем обов`язку щодо внесення чергового платежу після добровільно здійсненого останнього платежу 10 липня 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, а саме у розмірі 4159,77 гривень, що становить 32,8% (4159,77 / 12683,22 х 100) від заявлених позовних вимог, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 630,09 гривень (1921,00 / 100 х 32,8).

Керуючись ст.ст. 81,223, 247, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована і постійно проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 вересня 2013 року у розмірі 4159,77 гривень, а також судовий збір у розмірі 630,09 гривень.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасником справи до або через відповідний суд.

Суддя В.В. Чубай