ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/1527/19
Провадження № 22-ц/4820/774/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області та Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2020 року, суддя Шклярук В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, інспектор СРПП Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Капітанчук Олег Володимирович, про стягнення моральної та майнової шкоди,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, інспектор СРПП Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області Капітанчук Олег Володимирович про стягнення моральної та майнової шкоди в розмірі 9384 грн. та 475,80 грн. відповідно.

В обґрунтування доводів позовної заяви зазначив, що рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.12.2018 року у справі №674/1259/18, яке набрало законної сили, його адміністративний позов було задоволено, скасовано постанову серії НК №215449 від 27.07.2018 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. У зв`язку з тим, що він був змушений приїздити для участі в судових засіданнях 31.10.2018 року, 27.11.2018 року та 07.12.2018 року, а також нести інші витрати на вчинення процесуальних дій із оскарження вищевказаної постанови, йому було заподіяно майнової шкоди у загальному розмірі 475,80 грн. Крім того такі дії працівника поліції призвели до душевних страждань позивача, оскільки він, будучи особою з інвалідністю другої групи, змушений був доводити свою невинуватість в суді, відволікатись від звичних для нього занять, підготовлювати необхідні процесуальні документи, вивчати Закони України.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.02.2020 рокупозов задоволено частково, стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 77 грн. та 4000 грн. моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області просило скасувати рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.02.2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. На думку апелянта положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню в даній справі, оскільки відповідними органами у Національній поліції, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність є підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, в той час як згідно позовної заяви позивачу було завдано шкоди діями поліцейського із підрозділу патрульної, а не кримінальної чи-то спеціальної поліції Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області. Хоча ОСОБА_1 на підтвердження приниження його честі та гідності, моральних страждань, погіршення стану здоров`я не надано доказів, однак суд першої інстанції безпідставно визнав вказані обставини доведеними. Сам лише факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за недоведеністю вини позивача не є доказом заподіяння йому моральної шкоди. Висновки суду щодо умисних дій інспектора ОСОБА_2 , що були спрямовані на неправомірне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності є необґрунтованими. Безпідставними є також висновок суду щодо стягнення на користь позивача майнової шкоди в сумі 77 грн., оскільки вказані витрати понесені позивачем в процесі здійснення адміністративного судочинства, тому це є судовими витратами у справі, які підлягають розподілу в порядку КАС України, а не майновою шкодою.

В поданій апеляційній скарзі Головне управління державної казначейської служби України у Хмельницькій області просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що ОСОБА_1 безпідставно визначив ГУ ДКСУ в Хмельницькій області відповідачем у справі. Позивач в позовній заяві жодним чином не довів та не обґрунтував, яку саме шкоду йому було заподіяно ГУ ДКСУ в Хмельницькій області. На думку апелянта відповідачем у даній справі повинен бути державний орган (посадова особа державного органу), який безпосередньо своїми протиправними діями заподіяв шкоду позивачу. ГУ ДКСУ в Хмельницькій області не наділено повноваженнями здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету за відповідною бюджетною програмою, оскільки вказані повноваження належать виключно Державній казначейській службі України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що посилання ГУ ДКСУ в Хмельницькій області щодо неналежності відповідача є необґрунтованим, оскільки саме держава в особі відповідного органу, Державного казначейства України, є належним відповідачем у справі.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що обидві апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.07.2018 року інспектор СРПП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області Капітанчук О.В. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК № 215449 відносно ОСОБА_3 та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн., оскільки останній не виконав вимогу дорожнього знаку 3.2 «Рух механічних транспортних засобів заборонено», чим порушив п.8.4 ПДР та вчинив скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.12.2018 року, яке набрало законної сили, вищевказану постанову про адміністративне правопорушення було скасовано з підстав її незаконності та відсутності доказів про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Цим рішення суду, зокрема, було встановлено, що інспектором СРПП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області Капітанчуком О.В. при винесені постанови не було наведено доказів на підтвердження обставин щодо порушення позивачем вимог ПДР України та вчинення у зв`язку з цим адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд при ухваленні рішення про скасування постанови прийшов до висновку, що під час розгляду справи інспектором не були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях ОСОБА_3 наявні ознаки правопорушення. Також було порушено право позивача на захист, передбачене Конституцією України та КУпАП.

Суд прийшов до висновку, що дії інспектора ОСОБА_2 були умисними та спрямованими на неправомірне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки працівник поліції достовірно знав про те, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю другої групи і відповідно може відступити від вимог дорожнього знаку 3.2 «Рух механічних транспортних засобів заборонено», оскільки автомобіль позивача було позначене розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю». Крім того позивач надав інспектору свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, в якому вказано, що автомобіль виданий власнику як гуманітарна допомога органами соціального забезпечення населення, а також сам позивач вказав про даний факт інспектору.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач зазнав моральних страждань, оскільки був вимушений звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора СРПП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_2 ОСОБА_1 на підтвердження майнової шкоди були надані квитанції на підтвердження поштових відправлень від 01.02.2019 року на загальну суму 77 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Інші вимоги про стягнення майнової шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вказані суми є процесуальними витратами позивача, понесеними ним під час розгляду справи про скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності і тому підлягають розподілу в спорку, передбаченому КАС України.

Висновки суду не в повній мірі є обґрунтованими з огляду на наступне.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27.07.2018 року інспектор СРПП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_2 постановою серії НК №215449 визнав ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та притягнув до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07.12.2018 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2019 року, вищевказану постанову через її незаконність та необґрунтованість скасовано, а провадження у справі закрито.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження 12-199гс18).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинною постановою суду порушення законного порядку притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому було спричинено душевні страждання. У цьому випадку застосовуються визначені ст. 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення ст. 1167 ЦК України.

Вказане також узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 640/5211/17 (провадження № 61-29729св18), від 08.04.2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18) від 11.11.2019 року у справі № 766/2377/16-ц (провадження № 61-18387св18).

Суд першої інстанції, вірно встановивши факт заподіяння моральної шкоди позивачу, необґрунтовано застосував положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не врахував, що вказані норми підлягають застосуванню з урахуванням особливостей суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції також не врахував наступне.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі №569/1799/16-ц від 10.10.2019 року).

Вищевказаним положенням рішення суду не відповідає, оскільки стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмір 4000 грн. є необґрунтованим та не співмірним. Твердження суду щодо умисності дій інспектора ОСОБА_2 спрямованих на неправомірне притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а також погіршення стану здоров`я позивача у зв`язку з пережитим стресом щодо притягнення його адміністративної відповідальності матеріалами справи не підтверджено. Необґрунтованими є також твердження позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку з тим, що він був вимушений складати процесуальні документи та вивчати норми законодавства для захисту свого порушеного права в суді.

Враховуючи обставини справи, а також відсутність доказів що підтверджують значні моральні страждання позивача, які останній поніс у зв`язку із незаконними діями інспектора поліції, виходячи із загальних засад розумності, справедливості та пропорційності колегія суддів доходить до висновку, що справедливим є стягнення на користь позивача грошової суми у розмірі 500 грн. як компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Крім того судом не враховано, що згідно положень ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Таким чином сплата позивачем вартості поштових послуг у розмірі 77 грн. у зв`язку із поданням до Сьомого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу не є майновою шкодою, оскільки вказані витрати віднесені до витрат пов`язаних з розглядом справи та підлягають стягненню в порядку ст. 139 КАС України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі №242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. Відповідними підставами, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою та якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оцінюючи доводи ГУ ДКСУ в Хмельницькій області щодо їх процесуальної неналежності, колегія суддів з ними частково погоджується, зокрема стосовно того, що позивач та суд першої інстанції, не врахували, що залучення або ж незалучення до участі Головного управління ДКСУ в Хмельницькій області не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, позаяк належним відповідачем у даній справі є держава Україна в особі ГУНП в Хмельницькій області, а не ГУДКСУ в Хмельницькій області. Разом з тим зазначає, що ГУНП в Хмельницькій області було залучене в якості третьої особи, а тому враховуючи, що зазначене процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що дані доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області та Головного управління Національної поліції в Хмельницькій областізадовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 , шляхом списання з відповідного рахунка Державної казначейської служби України грошових коштів в сумі 500 грн. для відшкодування (компенсації) моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2020 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко