Провадження № 22-ц/812/1722/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 474/454/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

переглянувши в апеляційному порядку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини

та зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 14 серпня 2020 року суддею Соколом Ф.Г. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 17 серпня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Доброжанівської сільської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , якій на праві власності належали земельні ділянки загальною площею 9,88 га сільськогосподарського призначення розташовані в межах Доброжанської сільради Врадіївського району Миколаївської області. 19 квітня 2018 року вона, позивачка, отримала від приватного нотаріуса Врадіївського нотаріального округу повідомлення про смерть ОСОБА_3 , про відкриття спадкової справи та про наявність заповіту ОСОБА_3 укладеного 10 травня 2011 року на її, позивачки, користь.

Посилаючись на те, що необізнаність як щодо смерті ОСОБА_3 , так і щодо наявності заповіту, стала перешкодою для своєчасного звернення з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк у два місяці для вчинення цих дій.

Ухвалою Врадіївського роайонного суду Миколаївської області від 6 червня 2018 року первісного відповідача Доброжанівську сільську раду замінено на належного відповідача ОСОБА_2 (а.с.29-30 том 1).

Відповідачка ОСОБА_2 , діючи через представника, позов не визнала, у відзиві посилалась на відсутність поважних причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с.98-102 том 1).

Крім того, ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Вона зазначала, що ОСОБА_3 була її матір`ю та проживала разом з її родиною. На її, ОСОБА_2 , ім`я укладено заповіт на земельні ділянки, який посвідчено 13 липня 2010 року. З 2010 року за станом здоров`я спадкодавець потребувала сторонньої допомоги, з дому не виходила, намірів розпорядитись ділянками на користь сторонніх осіб не мала, а тому не могла у 2011 році укласти заповіт без відома членів своїх родини на ім`я ОСОБА_1 . Крім того, в заповіті зазначено інше прізвище спадкоємця - ОСОБА_1 , а інших ідентифікаційних даних немає.

Посилаючись на те, що заповіт від 10 травня 2011 року ОСОБА_3 не підписувала, ОСОБА_2 просила визнати його недійсним як нікчемний правочин (а.с.57-60 том 1).

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 заперечувала доцільність спільного розгляду її позову та зустрічного позову ОСОБА_2 ; вказувала на відсутність посилань на докази, які підтверджують підстави зустрічного позову; а також звернення до суду з іншим позовом про визнання права власності на спірні ділянки у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів спадкодавця (а.с.82 том 1).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , діючи через представника, заперечувала перешкоди у сумісному розгляді первісного та зустрічного позовів, який вважала оформленим та поданим до суду з дотримання вимог процесуального законодавства (а.с.126-130 том 1).

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати, понесені кожною із сторін, віднесено на їх рахунок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Позивачка посилалась на те, що висновок суду про відсутність поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини не відповідає обставинам справи; суд вийшов за межі своїх повноважень та підстав позову, визначивши коло спадкоємців та надавши правову оцінку заповіту. Крім того, рішення ухвалене неповноважним судом, що стало наслідком незаконного повторного автоматизованого розподілу справи у грудні 2019 року судді Сокол Ф.Г. без наявності підстав, передбачених статтею 33 ЦПК.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 , діючи через представника, вважала рішення суду по суті спору законним та обґрунтованим, висновку суду - логічними та вмотивованими. Рішення ухвалене правомочним судом, оскільки через велике навантаженням судді Фасія В.В., цей суддя не міг продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти календарних днів, що стало законною підставою для повторного автоматичного розподілу справи іншому судді Соколу Ф.Г. відповідно до частини 7 статті 33 ЦПК та пункту 19 розділу 8 Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Судове засідання апеляційного суду проведено в режимі відео-конференції за участю представників позивачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника відповідачки ОСОБА_6 ,

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, не зважаючи на характер причин пропуску строку на прийняття спадщини, позивачка не довела, що є саме тією особою, яку зазначено у заповіті ОСОБА_3 від 10 травня 2011 року як ОСОБА_1 . Тлумачення заповіту за правилами статей 213, 1256 ЦК також не дає можливості достеменно встановити, що ОСОБА_1 (позивачка) є саме тією особою, яку спадкодавець у заповіті зазначила як спадкоємця. За такого суд дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 не є спадкоємицею, не має права на прийняття спадщини та права на звернення до суду в порядку статті 1272 ЦК. При розгляді зустрічного позову ОСОБА_2 , суд поклався на висновки судової почеркознавчої експертизи про те, що заповіт від 10 травня 2011 року підписано власноручно ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним (нікчемним) за статтями 203, 215 ЦК.

Проте не з усіма висновками суду в частині позову ОСОБА_1 можна погодитись.

Так, відповідно до статті 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1,2 статті 1220 ЦК).

Статтями 1223, 1233 ЦК встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, який є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті.

За правилами частин 1,2 статті 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України, за правилами якої спадкоємець, який протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, частиною 3 статті 1272 ЦК передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила цієї норми застосовуються, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини суд визнав поважними.

Крім того, існують і інші перешкоди для реалізації прав спадкоємців.

Так, під час посвідчення заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, або документів, що підтверджують особу спадкоємця, що зумовлює випадки, коли заповідач помиляється в написанні прізвища, імені, по батькові спадкоємця.

За наявності у тексті заповіту такої помилки (у написанні прізвища, імені, по батькові спадкоємця) нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із необхідністю встановлення факту, що має юридичне значення.

Усунути перешкоди для прийняття спадщини у такому випадку можливо лише в судовому порядку з застосуванням механізму, передбаченого пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК, а саме встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті.

При наявності і інших перешкод для реалізації права спадкоємця, що свідчить про виникнення спору про права, такі вимоги (встановлення факту, що має юридичне значення) можуть розглядатись у позовному провадженні одночасно з позовними вимогами.

Водночас, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, підставами якого зазначала наявність поважних причин пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Питання (в тій чи іншій формі) щодо належності їй, ОСОБА_1 , правовстановлюючого документу, а саме заповіту ОСОБА_3 , який було складено 10 травня 2011 року на користь ОСОБА_1 , позивачка не порушувала, підстав таких вимог не зазначала, доказів на підтвердження цього факту суду не надавала.

Отже, суд першої інстанції мав розглянути позов ОСОБА_1 лише в межах заявлених нею вимог та не міг вважати доведеними або недоведеними ті обставини та вимоги, на які позивачка не посилалась та до судового розгляду не заявляла.

Тому, висновки суду першої інстанції щодо недоведеність позивачкою того факту, що вона є тією особою, яку спадкодавець зазначила у заповіті як спадкоємця ОСОБА_1 , виходять за межі предмету заявленого позову (межі тих обставин, які суд мав досліджувати) , а тому ці висновки є передчасними.

Не можуть бути усунуті суперечності в прізвищі позивачки та спадкоємиці за заповітом і шляхом його тлумачення за статтями 213, 1256 ЦК за ініціативою суду.

Насамперед, тлумачення змісту правочину здійснюється судом лише на вимогу однієї або обох сторін правочину. Але таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла. Крім того, помилкове написання в заповіті прізвища спадкоємця (якщо це дійсно було помилкою) не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду застосування інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту заповіту.

Водночас, наявність неусунутих в установленому законом порядку суперечностей у прізвищі позивачки ( ОСОБА_7 ) та прізвищі спадкоємиці за заповітом ( ОСОБА_8 ), без встановлення юридичного факту (належність правовстановлюючого документу) за пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦК, перешкоджає позитивному вирішенню питання про встановлення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом.

Саме такі обставини, встановлені судом, є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , заявленому за правилами частини 3 статті 1272 ЦК.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та, оцінюючи докази, вийшов за межі заявленого позову та своїх повноважень, рішення суду в частині позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові з вищеназваних підстав.

Судове рішення в частині зустрічного позову (по суті) сторони не оскаржували.

Вирішуючи питання щодо ухвалення судового рішення повноважним судом, апеляційний суд виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що за протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Врадіївського районного суду Миколаївської області від 17 травня 2018 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 передано для розгляду судді Соколу Ф.Г. (а.с.14 том1), який і здійснював розгляд справи до лютого 2019 року.

Розпорядженням №47 від 25 лютого 2019 року у зв`язку з відсутністю у судді ОСОБА_9 повноважень на здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматичний розподіл з визначенням іншого судді Фасія В.В. (а.с.166 том 2).

За рішенням загальних зборів суддів Врадіївського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року з метою усунення значної різниці у навантаженні суддів Врадіївського районного суду проведено повторний розподіл нерозглянутих справ, які раніше перебували в провадженні судді Сокола Ф.Г. та по яких суддя Фасію В.В. не приймав процесуальних рішень (а.с.167,168 том 2).

За наслідками повторного авторозподілу справу передано судді Соколу Ф.Г. (а.с.40 том 2).

Питання щодо визначення складу суду урегулюванні загальними положеннями Закону «Про судоустрій та статус суддів», нормами цивільно-процесуального законодавства, Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Радою суддів України від 26 від 26 листопада 2010 року №30 з наступними змінами (далі Положення).

Так, відповідно до статті 33 ЦПК , визначення судді для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ (частина 1). Невирішені судові справи передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом (частина 7). Справа, розгляд якої розпочато одним суддею, повинна бути розглянута цим же суддею, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 11).

Правове регулювання відносин, пов`язаних із функціонуванням автоматизованої системи документообігу, здійснюється Положенням в редакції, затвердженої рішенням №17 Ради Суддів України від 2 березня 2018 року.

За рішенням ради суддів України від 12 квітня 2018 року №16 до підключення до модуля автоматизованого розподілу справ та інших підсистем, використання яких є обов`язковим для його роботи, повністю зберігаються повноваження зборів суддів щодо здійснення автоматизованого розподілу справ, у тому числі щодо затвердження засад використання автоматизованої системи документообігу суду (підпункт 3.1 пункту 3 Положення), які були передбачені редакцією Положення, затвердженою Радою Суддів України 2 квітня 2015 року .

Підпункт 2.3.13 пункту 2.3 Положення (в цій редакції) передбачає, що збори суддів відповідного суду мають право визначити особливості здійснення автоматизованого розподілу судових справ, в тому числі у випадках виявлення значної різниці у навантаженні на суддів.

За підпунктом 2.3.17 пункту 2.3 Положення (в цій редакції) збори суддів відповідного суду мають право також розглядати питання щодо настання обставин, які унеможливлюють участь судді у розгляді судових справ, що може мати наслідком порушення строку розгляду судових справ, передбачених відповідним процесуальним законом. Таке положення узгоджується з правилом пункту 7 статті 33 ЦПК.

Отже, системний аналіз положень частини 7 статті 33 ЦПК та підпунктів 2.3.13, 2.2.17 Положення, в діючої на цей час редакції, дає підстави для висновку, що питання автоматизованого розподілу судових справ, в тому числі і повторного розподілу, у випадках виявлення значної різниці у навантаженні суддів та щодо обставин, які можуть мати наслідком порушення строку розгляду справ, можуть вирішуватись зборами суддів відповідного суду.

Визначений у такому порядку суддя набуває повноваження на розгляд спору по суті.

Підстав для висновку про те, що судове рішення ухвалене неповноважним судом, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року скасувати в частині позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цього позову з підстав, викладених в мотивувальній частині даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 23 жовтня 2020 року